ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/257/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №692/932/19 Категорія: 301030000 	Чепурний О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 березня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

  Вініченка Б.Б.,  Бондаренка С.І., Новікова О.М., за участю секретаря Любченко Т.М. 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2020 року (повний текст складено 27.11.2020) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим будинком з господарськими спорудами та вселення, -

                                        в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом. 
В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що разом із відповідачами є співвласником житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 виданого органом приватизації Великохутірської сільської ради Драбівського району Черкаської області 09 березня 2010 року. 
У даному будинку позивач проживала в період з 2000 року по травень 2015 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , але через протиправну поведінку останнього стосовно неї вимушена була залишити вказаний будинок, розірвати з ним шлюб та шукати житло та роботу в іншому місці.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 05 грудня 2018 року по цивільній справі №692/771/16-ц за позовом ОСОБА_2 до вищевказаних відповідачів про усунення перешкод у користуванні та володінні житловим будинком шляхом його реального поділу відмовлено, оскільки поділ житлового будинку в натурі у відповідності до ідеальних часток співвласників 1/3 до 2/3 неможливий.
При цьому вимоги щодо встановлення порядку користування майном, без його реального розподілу з урахуванням інтересів кожного із співвласників спірного будинку, нею в ході розгляду по суті вказаної цивільної справи не заявлялися.
Вказує, що на даний час вона позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
На підставі викладеного просила суд вселити її у житловий будинок по АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування житловим будинком з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток співвласників у співвідношенні 1/3 до 2/3, а саме: виділити їй, ОСОБА_2 , кімнату №5 площею 8,8 кв.м. та гараж літера «Г»; виділити відповідачам кімнату №6 площею 8,7 кв.м. та сарай літера «Д»; у спільне користування виділити кімнати №3 та №4 площею 12 кв.м. та 15,5 кв.м. відповідно, кухню №7 площею 8,8 кв.м., ванну літ «№8», коридор №2, веранду №І, погріб літ. «Б», літню кухню літ. «В», вбиральню літ. «Ж», колодязь літ. «3», огорожу літ. «№1» та «№5», ворота літ. «2».
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. 
Вселено ОСОБА_2 в житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 .
Встановлено наступний порядок користування житловим будинком по АДРЕСА_1 :
виділено ОСОБА_2 в користування кімнату №6 площею 8,7 кв.м. в житловому будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «а», гараж літ. «Г»;
виділено у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнату №5 площею 8,8 кв.м., кімнату №4 площею 15,5 кв.м. в житловому будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «а», погріб літ. «Б», літню кухню літ. «В», сарай літ. «Д»;
залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлову кімнату №3 площею 12,0 кв.м., кухню №7 площею 8,8 кв.м., ванну №8 площею 3,4 кв.м., коридор №2 площею 3,6 кв.м. та веранду №І площею 2,1 кв.м. в житловому будинку літ. «А-І» з прибудовою літ. «а», вбиральню літ. «Ж», колодязь літ. «№3», огорожі літ «№1» та літ. «№5», ворота літ. «2».
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1536, 80 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем надано до суду висновок експерта за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14.08.2017 №26/887/17-23, в якій експерт зробив висновок щодо 4 можливих варіантів користування будинковолодінням. Суд першої інстанції вважав варіант №4 найбільш кращим для сторін, оскільки він забезпечує рівність часток співвласників, а також виділяє кімнату (№ НОМЕР_2 ) для проживання позивачу, яка межує лише з однією кімнатою (№3), що створить найменші незручності для співвласників під час спільного проживання та користування власністю.
ОСОБА_1 , вважаючи, що вказане рішення не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не з`ясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення даного спору, неправильно та неповно досліджено докази, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що наразі в суді касаційної інстанції перебуває справа №692/771/16-ц, в якій за його зустрічним позовом вирішується питання про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на спірний будинок. Судом першої інстанції відмовлено у зупиненні провадження у даній справі до розгляду справи Верховним Судом.
Також вказав, що суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу про вселення позивача не дослідив обставини вчинення перешкод ОСОБА_2 у користуванні її власністю, зокрема, де, коли та яким чином були здійснені перешкоди. Факт вчинення перешкод суд першої інстанції встановив лише з пояснень представника позивача та не взяв до уваги, що матеріали справи таких доказів не містять.
Зазначає, що між позивачем та відповідачем спірного житлового будинку встановилися вкрай неприязні стосунки, внаслідок чого спільне володіння і користування житловим будинком є неможливим. Спільне проживання та користування житловою площею будинку та місцями загального користування з дотриманням розміру реальної площі, яка припадає кожному із співвласників, не вбачається можливим. Судом першої інстанції не було враховано, що в спірному житловому будинку також проживає його дружина ОСОБА_5 , його мати – ОСОБА_4 , яка є людиною похилого віку і потребує постійного догляду та окремої житлової площі, а також інший співвласник – його син ОСОБА_3 разом зі свою сім`єю.
Крім того, звертає увагу, що судом порушено норми процесуального права, а саме вже після закриття підготовчого провадження задоволено клопотання представника позивача про надання письмового дозволу для отримання в Черкаському відділі КНІДСЕ належно посвідченої копії висновку експерта №26/887/17-23 від 14.08.2017 року.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом приватизації Великохутірської сільської ради Драбівського району Черкаської області від 03.10.2010 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.03.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є власниками частки 1/1 будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 106, 107).
Звертаючись до суду з даним позовом в частині вимог щодо вселення у спірний будинок, позивач зазначала про те, що вона проживала у вказаному будинку в період з 2000 року по травень 2015 року, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , але через протиправну поведінку по відношенню до неї вказаного відповідача в травні 2015 року вимушена була залишити вказаний будинок, розірвати з ним шлюб в судовому порядку та шукати житло та роботу в іншому місці. Зазначила, що на даний час вона позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивачу перешкоджають у користуванні її власністю, оскільки у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує факту наявності вкрай неприязних стосунків між сторонами, що унеможливлює спільне володіння та користування житловим будинком. Крім того, зазначив, що судом не враховано, що в спірному житловому будинку також проживає його дружина ОСОБА_5 , його мати – ОСОБА_4 , яка є людиною похилого віку і потребує постійного догляду та окремої житлової площі, а також інший співвласник – його син ОСОБА_3 разом зі свою сім`єю.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів, врахувавши неприязні стосунки, які склалися між сторонами у справі, вважає, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні власністю, та є підстави для її вселення в спірний будинок.
Щодо вимог позивача в частині встановлення порядку користування спірним житловим будинком, то колегія суддів враховує наступне.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність – це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, провадиться згідно зі статтею 370 ЦК України, відповідно до якої співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому законом або рішенням (частини 2, 3 статті 370 ЦК України).
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, якщо виділ частини в будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом, встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Отже, незважаючи на те, що житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, він може бути поділений між співвласниками та їх частки вважаються рівними. При цьому, в разі неможливості здійснення реального розподілу, особа співвласник не позбавлена права на встановлення порядку користування таким будинком.
З огляду на зазначене, твердження ОСОБА_1 про неможливість встановлення порядку користування житловим будинком у зв`язку з не визначенням часток кожного із співвласників, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду  від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Висновок експертизи від 14.08.2017 року за №26/887/17-23 проведений у справі при вирішенні позовних вимог щодо реального поділу житлового будинку, колегія суддів оцінює як письмовий доказ у справі, а не висновок експерта та звертає увагу, що сторонами не заявлялось клопотання про призначення експертизи у даній справі.
ОСОБА_2 зверталася з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та володінні житловим будинком шляхом його реального розподілу (справа № 692/771/16-ц).
У даній справі було проведено судову оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизу, у відповідності до висновку якої від 14.08.2017 року за №26/887/17-23, здійснити реальний поділ будинку в натурі у відповідності до ідеальних часток співвласників 1/3 до 2/3 є неможливим.
Однак у експертизі, крім іншого, ставилось питання чи можливе з технічної точки зору встановлення користування будинком та надвірними будівлями відповідно до ідеальних часток із співвласників у відношенні 1/3 до 2/3 та якщо так, то визначити варіанти встановлення порядку користування будинком та надвірними спорудами.
У відповідності до даного висновку, встановлення користування будинком та надвірними будівлями відповідно до ідеальних часток із співвласників у відношенні 1/3 до 2/3 можливе та експертом запропоновано чотири варіанти порядку користування будинковолодіння та п`ятий варіант запропонований ОСОБА_1 .
У відповідності до варіанту запропонованого відповідачем ОСОБА_1 вказано, що у будинку 4 (чотири) житлових кімнати, кімнату № НОМЕР_3 займає відповідач з дружиною, кімнату № НОМЕР_2 займає його мати, кімнату № НОМЕР_4 – повнолітній син. Кімната №3 – прохідна, яка сумісна з санвузлом та кухнею. Таким чином, ОСОБА_1 не бачить можливості для виділення кімнати для проживання ОСОБА_2 .
Перевіривши наявні варіанти встановлення порядку користування житловим будинком, колегія суддів вважає, що варіант визначений судом першої інстанції, є найбільш справедливим та прийнятним для співвласників житлового будинку, оскільки надає можливість кожному співвласнику користуватися окремою кімнатою та у спільному користуванні залишено приміщення, які є необхідними для проживання особи.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які полягають в тому, що висновок експертизи було долучено до матеріалів справи після закриття провадження у справі, то колегія суддів враховує наступне.
При зверненні до суду із даним позовом ОСОБА_2 заявила клопотання про витребування матеріалів справи №692/771/16-ц, в якій міститься висновок експерта.
У матеріалах справи міститься копія ухвали Верховного Суду від 23 травня 2019 року у справі №692/771/16-ц, про відкриття касаційного провадження у даній справі та витребування її матеріалів із Драбівського районного суду Черкаської області (а.с. 24 -25).
Матеріали справи не містять ухвали суду про витребування справи або відмову у її витребуванні.
08 жовтня 2019 року ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільної справу.
Представником позивача 21.11.2019 року надано заяву до суду, в якій він просив суд надати письмовий дозвіл на отримання висновку експерта №26/887/17-23 від 14.08.2017 року у Черкаському відділенні КНІДСЕ, яка була задоволена ухвалою суду від 25 листопада 2019 року.
Відповідно до частин 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати суду докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Дійсно подана експертиза, як письмовий доказ приєднана до матеріалів справи після винесення ухвали про закінчення підготовчих дій у справі, однак зважаючи на наявне клопотання позивача про витребування матеріалів справи № 692/771/16-ц, яке нею заявлено разом із подачею позову, колегія суддів доходить висновку про можливість доручення вказаного доказу у справі. Вказані доводи скаржника не є підставою, в розумінні частини 3 статті 376 ЦПК України, для обов`язкового скасування судового рішення.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині відмови судом у зупиненні провадження у справі до закінчення касаційного провадження у справі № 692/771/16-ц, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильне мотивування прийнятого ним судового рішення. 
Однак, колегія суддів не погоджується із судом першої інстанції в частині солідарного стягнення із відповідачів судового збору.
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Процесуальним законом не передбачено солідарне стягнення судових витрат з відповідачів у справі.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки допущено неправильне застосування норм ЦПК України щодо розподілу судових витрат між сторонами, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат. 
Керуючись ст.ст.  374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково. 
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2020 року в частині стягнення судових витрат змінити та викласти резолютивну частину в наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 768, 40 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 768, 40 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складений 04 березня 2021 року.

Судді: