Справа № 127/12534/20
Провадження № 22-ц/801/581/2021
Категорія: 7
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року	Справа № 127/12534/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про набуття права власності на квартиру за набувальною давністю за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Пономаренка Д. Ю. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Романюк Л. Ф. від 16 грудня 2020 року (дата складення повного тексту рішення – 24 грудня 2020 року), –
                                               встановив:

       В червні 2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 лютого 1993 року № 139, будинок АДРЕСА_2 продано Товариству з обмеженою відповідальністю ВКП «МА-КІ» ЛТД (далі ТОВ ВКП «МА-КІ» ЛТД) та зобов`язано відселити мешканців з ветхих будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та будинку АДРЕСА_4 , згідно з проєктом капітального ремонту та реконструкції протягом 1993 – 1994 років. 
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 жовтня 1996 року № 767 затверджено протокол спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Вищого професійно-технічного училища № 4 (далі ВПТУ № 4) по розподілу квартир та дозволено ВПТУ № 4 здати в експлуатацію 44-х квартирний житловий будинок, переобладнаний з гуртожитку по АДРЕСА_5 без чистового упорядження квартир.
За цим протоколом із 44 квартир житлового будинку по АДРЕСА_5 училищу надано 20 квартир. ОСОБА_1 , яка претендувала на однокімнатну квартиру перебувала в черзі на отримання житла 16-ю.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 921 від 05 грудня 1996 року затверджено акт Державної комісії прийомки до експлуатації 44-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_5 .
30 січня 1997 року виконавчий комітет Вінницької міської ради рішенням № 29 затвердив спільні рішення адміністрації та профспілкових комітетів: ВПТУ № 4, управління освіти Вінницької обласної державної адміністрації, комітету з фізичної культури та спорту Вінницької обласної державної адміністрації, управління міського господарства, Староміського районного суду м. Вінниці про надання квартир. Визначено співвласниками сумісної дольової власності ТОВ ВКП «МА-КІ» ЛТД, власниками квартир – фізичних осіб, та 117/200 долі зареєстровано за ВПТУ № 4 як державну власність. Квартира № 5 надана ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_3 .
На підставі цього рішення ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб 07 лютого 1997 року був виданий ордер № 0023 на квартиру АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 з дочкою до спірної квартири не вселилась, через непридатність приміщення для проживання та брак коштів на проведення ремонту.
У 2000 році ОСОБА_2 померла.
Відповідно до протоколу № 20 засідання профспілкового комітету і адміністрації ВПУ № 4 від 25 квітня 1999 року квартиру АДРЕСА_1 надано ОСОБА_1 з сім`єю, яка перебувала на квартирному обліку за місцем своєї роботи.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1599 від 26 червня 2008 року затверджено акт приймання – передачі у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці житлового будинку по АДРЕСА_5 .
Відповідно до довідки управління житлового господарства № 153 від 13 лютого 2009 року будинок по АДРЕСА_5 перебувавє на його балансі.
Такі обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2013 року № 2-2453/10. 
У цій ухвалі апеляційний суд прийшов до висновку, що оскільки на момент виникнення спору спірна квартира АДРЕСА_1 відносилась до відомчого житлового фонду, загальне управління квартирою здійснювало ВПУ № 4, на балансі якого вона значилась до 26 червня 2008 року, до часу прийняття рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1599 від 26 червня 2008 року власником квартири була держава в особі Міністерства освіти та науки України, ВПУ № 4 вправі було розпорядитись квартирою на свій розсуд в тому числі, надавши її своєму працівнику.
Таким чином, ОСОБА_1 вважала, що вселилась в квартиру, добросовісно, в момент заволодіння нею не знала і не повинна була знати про неправомірність заволодіння майном, була впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала квартиру за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на неї.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка стверджувала про те, що вона є законним користувачем квартири, знала увесь час користування, хто є власником квартири, а також про похідний та обмежений характер її права на майно, у квартиру заселилась з дозволу власника, а тому не може вважатися добросовісним володільцем.
В апеляційній скарзі представник позивачки – адвокат Пономаренко Д. Ю., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове – про задоволення позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 лютого 1993 року № 139, будинок АДРЕСА_2 продано Товариству з обмеженою відповідальністю ВКП «МА-КІ» ЛТД (далі ТОВ ВКП «МА-КІ» ЛТД) та зобов`язано відселити мешканців з ветхих будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та будинку АДРЕСА_4 , згідно з проєктом капітального ремонту та реконструкції протягом 1993 – 1994 років. 
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 жовтня 1996 року № 767 затверджено протокол спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Вищого професійно-технічного училища № 4 (далі ВПТУ № 4) по розподілу квартир та дозволено ВПТУ № 4 здати в експлуатацію 44-х квартирний житловий будинок, переобладнаний з гуртожитку по АДРЕСА_5 без чистового упорядження квартир.
За цим протоколом із 44 квартир житлового будинку по АДРЕСА_5 училищу надано 20 квартир. ОСОБА_1 , яка претендувала на однокімнатну квартиру перебувала в черзі на отримання житла 16-ю.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 921 від 05 грудня 1996 року затверджено акт Державної комісії прийомки до експлуатації 44-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_5 .
30 січня 1997 року виконавчий комітет Вінницької міської ради рішенням № 29 затвердив спільні рішення адміністрації та профспілкових комітетів: ВПТУ № 4, управління освіти Вінницької обласної державної адміністрації, комітету з фізичної культури та спорту Вінницької обласної державної адміністрації, управління міського господарства, Староміського районного суду м. Вінниці про надання квартир. Визначено співвласниками сумісної дольової власності ТОВ ВКП «МА-КІ» ЛТД, власниками квартир – фізичних осіб, та 117/200 долі зареєстровано за ВПТУ № 4 як державну власність. Квартира № 5 надана ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_3 .
На підставі цього рішення ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб 07 лютого 1997 року був виданий ордер № 0023 на квартиру АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 з дочкою до спірної квартири не вселилась, через непридатність приміщення для проживання та брак коштів на проведення ремонту.
У 2000 році ОСОБА_2 померла.
Відповідно до протоколу № 20 засідання профспілкового комітету і адміністрації ВПУ № 4 від 25 квітня 1999 року квартиру АДРЕСА_1 надано ОСОБА_1 з сім`єю, яка перебувала на квартирному обліку за місцем своєї роботи.
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1599 від 26 червня 2008 року затверджено акт приймання – передачі у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці житлового будинку по АДРЕСА_5 .
Відповідно до довідки управління житлового господарства № 153 від 13 лютого 2009 року будинок по АДРЕСА_5 перебувавє на його балансі.
Такі обставини встановлені рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 28 серпня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2013 року.
Крім того, як видно з матеріалів справи в лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницької міської ради із заявою про затвердження протоколу № 20 засідання профспілкового комітету і адміністрації ВПТУ № 4 від 25 квітня 1999 року та видачу їй ордера на жиле приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .
Листом від 13 березня 2020 року заступник Вінницького міського голови повідомила про відсутність правових підстав для затвердження протоколу та видачі ордеру через ненадходження до виконавчого комітету міськради: клопотання установи про розподіл квартири; протоколу з рішенням адміністрації і профспілкового комітету; відповідних документів про належність квартири; контрольного списку працівників, які перебувають на квартирному обліку.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 22 лютого 2021 рок у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі – приватизація) – це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття спірної квартири у власність за набувальною давністю. Судом першої інстанції було правильно враховано, що позивачка користувалася спірною квартирою на законній підставі, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього було оформлено у встановленому законом порядку, а після припинення юридичної особи, за якою було зареєстровано право власності, це нерухоме майно було прийнято у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці. Позивачка наділена правом на приватизацію жилого приміщення у порядку, передбаченому Законом.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, –
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пономаренка Д. Ю. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 19 березня 2021 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                               Т. М. Шемета