Постанова

іменем України
 
09 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 443/1278/16-к
провадження №51-625 км 20
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                     ОСОБА_1 ,
суддів                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженої   ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 липня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від                  17 грудня 2019 року в кримінальному провадженні щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки                            с. Переяславка, район імені Лазо, Хабаровського краю, Російської Федерації, громадянки України, жительки АДРЕСА_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені  обставини
1.                 За вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 липня 2019 року, який залишено без змін апеляційним судом, ОСОБА_7 засуджено за   ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років                   6 місяців.
2.                 Суд визнав ОСОБА_7 винуватою в тому, що за викладених у вироку обставин, на ґрунті побутового конфлікту вона 07 травня 2016 року приблизно о       23:35 год., керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на вчинення умисного вбивства ОСОБА_8 , на території подвір`я будинку АДРЕСА_2 , завдала ОСОБА_8 удар у грудну клітку ножем господарського призначення, чим спричинила потерпілому проникаючу колото-різану рану лівої бокової поверхні грудної клітки з ушкодженням легені, внаслідок чого наступила смерть останнього. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали
3.                 У касаційній скарзі засуджена та її захисник просять вирок і ухвалу суду відносно ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити. Скаржники посилаються на те, що  судом першої інстанції не встановлено в діях ОСОБА_7 ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. В касаційній скарзі зазначається, що судами не встановлено достатньо доказів, якими доводиться спрямованість умислу засудженої на вбивство потерпілого. Крім того, досліджуючи докази у справі, суд першої інстанції порушив вимоги статей 23, 94, 358 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), безпідставно обґрунтував обвинувальний вирок заявою засудженої від 08.05.2016 року, яку відібрано з порушенням права на захист. Суд не дав юридичної оцінки кожному доказу у справі з точки зору належності і допустимості, а в сукупності  - з точки зору достатності для встановлення винуватості ОСОБА_7 . Переглядаючи справу за апеляційною скаргою захисника та залишаючи її без задоволення, суд апеляційної інстанції, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, не дав відповідей на всі її доводи. Таким чином, як зазначають скаржники, суди першої та апеляційної інстанцій допустили істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність.
 
Позиції учасників судового провадження
4.                 У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційну скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту. Водночас, прокурор підтримав необхідність виключення як доказу заяви засудженої від 08.05.2016 року. 
 
Мотиви Суду
5.                 Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі засудженої та захисника, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
6.                 Відповідно до статті 433 КПК України Суд не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
7.                 Проте касаційний суд зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених у касаційній скарзі, чи було додержано судами першої й апеляційної інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами пред`явленого обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з  точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів – їх достатності для висновків суду.
8.                 Як убачається зі змісту поданої касаційної скарги, яка і визначає предмет та межі касаційного розгляду, Суду належить надати відповіді на такі питання:
1)     Чи є підстави вважати недопустимим доказом заяву, яку написала          ОСОБА_7 на ім`я начальника Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції  ГУНП у Львівській області 08.05.2016 року?
2)     Чи дотримано судами першої та апеляційної інстанцій стандарт доведення поза розумним сумнівом наявності умислу ОСОБА_7 на заподіяння смерті ОСОБА_8 як обов`язкового елементу суб`єктивної сторони інкримінованого їй складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України?
3)     Чи надана в оскаржуваних судових рішеннях правильна правова оцінка  обставинам, встановленим судами першої та апеляційної інстанцій?
9.                 Колегія суддів вважає за необхідне послідовно дати відповіді на сформульовані вище питання, що забезпечить повну та всебічну перевірку доводів касаційної скарги, а також відповідності оскаржуваних судових рішень критеріям законності та обґрунтованості.
10.             Щодо відповідності критерію допустимості як доказу заяви ОСОБА_7 на ім`я начальника Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області від 08.05.2016 року.
10.1.      Перевіркою матеріалів справи встановлено, що, обґрунтовуючи доведеність винуватості засудженої за ч. 1 ст. 115 КК України, місцевий суд, із рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, послався на заяву, яку написала ОСОБА_7 на ім`я начальника Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції    ГУНП у Львівській області 08.05.2016 року.
10.2.      За змістом цієї заяви ОСОБА_7 зізнається в тому, що 07 травня             2016 року близько 23:30 год. під час конфлікту з ОСОБА_8 нанесла останньому чотири удари ножем у грудну клітку (том 1, а.с. 4, 124).  
10.3.      Як убачається з матеріалів справи, заява була написана ОСОБА_7 на ім`я начальника Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області в день, коли відповідно до Реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_7 була допитана як підозрювана особа у вчиненні умисного вбивства (том 1, а.с. 4, 124). 
10.4.      Відповідно до вимог ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного. 
10.5.      З урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_7 підозрювалася у вчиненні умисного вбивства, тобто злочину, який відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України є особливо тяжким, процесуальні дії мали проводитися з підозрюваною особою за обов`язковою участю захисника відповідно до вимог ст. 52 КПК України. Однак, як вбачається зі змісту заяви, захисник під час написання та подання цієї заяви ОСОБА_7 участі не брав.
10.6.      За змістом ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.  
10.7.      Положеннями ч. 2 ст. 87 КПК України зобов`язано суд визнати істотним порушенням прав  людини і основоположних свобод порушення права особи на захист.
10.8.      Зазначених вимог кримінального процесуального закону судами не дотримано, що в силу ст. 412 КПК України є істотним порушенням, адже перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
10.9.      З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини вироку та ухвали апеляційного суду необхідно виключити посилання на заяву ОСОБА_7 на ім`я начальника Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області від 08.05.2016 року, оскільки цей доказ відібрано з порушенням права на захист.
11.             Щодо дотримання судами першої та апеляційної інстанцій стандарту доведення поза розумним сумнівом наявності умислу ОСОБА_7 на заподіяння смерті ОСОБА_8 як обов`язкового елементу суб`єктивної сторони інкримінованого їй складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. 
11.1.      Згідно зі статтею 62 Конституції України, положеннями статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
11.2.      Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме – винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
11.3.      Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
11.4.      Обґрунтовуючи наявність у засудженої умислу на вбивство ОСОБА_8 , суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на заподіяння ножового удару та його локалізацію, причинно-наслідковий зв`язок між діями винної та наслідками, які наступили, використане для цього знаряддя – кухонний ніж.
11.5.      Аналізуючи об`єктивну та суб`єктивну сторони складу злочину та його ознаки, місцевий суд встановив, що ОСОБА_7 , керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на вчинення умисного вбивства, завдала один удар клинком ножа господарського призначення в груди потерпілому. При цьому, спростовуючи показання обвинуваченої, котра в судовому засіданні заперечувала прямий умисел на вбивство та наполягала на тому, що впала на потерпілого з ножем під час штовханини, суд послався на заяву ОСОБА_7 від 08 травня 2016 року, в якій вона зізнається, що в ході побутового конфлікту нанесла ОСОБА_8 чотири удари ножем у ділянку грудної клітки.
11.6.      Однак, суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки подібним суперечностям, на які звертав увагу захисник в своїй апеляційній скарзі. 
11.7.      Разом із тим, судами не в повній мірі враховано, що під час досудового розслідування та судового розгляду, як відображено в оскаржуваних судових рішеннях, засуджена послідовно показувала, що конфлікт між нею та потерпілим виник на ґрунті неправомірних дій ОСОБА_8 , котрий вимагав, щоб ОСОБА_7 віддала йому належні їй грошові кошти та мобільний телефон. Після цих дій потерпілого між ним та засудженою виникла боротьба, під час якої ОСОБА_7 , виштовхуючи потерпілого з будинку, наносила йому удари руками та схопила господарського ножа, яким завдавала ударів у грудну клітку ОСОБА_8 .
11.8.      Зазначені обставини встановлені судом першої інстанції і підтверджуються об`єктивно протоколами слідчих дій та слідчого експерименту, під час якого засуджена розповідала про конфлікт з потерпілим.
11.9.      Також, у вироку зазначається, що відповідно до висновку експерта №33/16 від 10 травня 2016 року виявлено у ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та    ОСОБА_11 підтвердили схильність ОСОБА_8 до агресивної поведінки та неодноразові його протиправні дії щодо засудженої.
11.10. Загалом, для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_11 при дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винної і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Однак, в оскаржуваних судових рішеннях не відображено, якими доказами обвинувачення довело наявність суб`єктивної сторони умисного вбивства, тобто усвідомлення засудженою наслідків її дій та бажання настаннясмерті потерпілого.
11.11. Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено вимоги ст.17, 373 КПК України, відповідно до яких сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях.
11.12. Колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було дотримано стандарт доведення поза розумним сумнівом наявності умислу ОСОБА_7 на заподіяння смерті ОСОБА_8 як обов`язкового елементу суб`єктивної сторони інкримінованого їй складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
12.             Щодо правильності правової оцінки обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
12.1.      При відмежуванні умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого       (ч. 2  ст. 121 КК України) визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю     (п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України  № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).
12.2.      З урахуванням встановлених судами обставин, виключення з мотивувальної частини вироку та ухвали посилання на заяву ОСОБА_11 від 08.05.2016 року, Суд дійшов висновку, що засуджена під час завдання ударів ножем могла та повинна була усвідомлювати, що може спричинити тяжке тілесне ушкодження, але не мала умислу на вбивство   ОСОБА_8 , а тому дії винної містять всі необхідні елементи складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а не ч. 1 ст. 115 КК України.
13.            Підсумовуючи, Суд приходить до висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій були допущені такі порушення норм кримінального матеріального та процесуального закону, які вплинули на законність та обґрунтованість судових рішень.
14.            Так, використання доказу (заяви ОСОБА_7 від 08.05.2016 р.), отриманого з порушенням права на захист та обґрунтування змістом цього документа судових рішень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до ст.412, 438 КПК України є підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.
15.            Доводи касаційної скарги щодо недотримання судами першої та апеляційної інстанцій стандарту доведення поза розумним сумнівом наявності умислу ОСОБА_7 на заподіяння смерті ОСОБА_8 також є слушними. Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, адже за встановлених судами обставин дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, а не за ч. 1 ст. 115 КК України. Така обставина відповідно до ст. 412, 438 КПК України теж є підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.
16.            Керуючись ч. 1 ст. 433 КПК України, Суд, застосовуючи свої повноваження, передбачені ст. 436 КПК України, вважає за необхідне змінити судові рішення щодо ОСОБА_7 та перекваліфікувати дії останньої з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України з призначенням покарання у межах санкції вказаної статті.
17.            Під час призначення покарання, колегія суддів враховує тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винної, її позитивну характеристику, пом`якшуючі покарання обставини, поведінку потерпілого, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, колегія суддів
 
ухвалила:
 
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 задовольнити частково. 
Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від   24 липня   2019 року   та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2             ст. 121 КК України.
Призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не  підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                 ОСОБА_3