ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2021 року                             м. Дніпро                       Справа №  912/1393/20
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва     І.М. ( доповідач ),
суддів:                       Кузнецової I.Л., Чус О.В.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.                                                                                  

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
в режимі відеоконференції апеляційну скаргу                                                                                
Фермерського господарства ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 16.10.2020 р. 
( суддя Тимошевська В.В., м. Кропивницький, повний текст рішення складено 23.10.2020 р.) у справі 
за позовом Фермерського господарства ОСОБА_1, 
                    Кіровоградська область, Бобринецький район, м. Бобринець           
до                 Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, 
                    м. Кропивницький 
про визнання права постійного користування земельною ділянкою

                                                 ВСТАНОВИВ:
1.                                        Короткий зміст позовних    вимог.
Фермерське господарство ОСОБА_1 звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, про визнання за Фермерським господарством ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3520882400:02:000:7006 загальною площею 50 га, що знаходиться на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області з покладенням на відповідача судових витрат.
Обґрунтовуючи позовну заяву, Позивач зазначав, що отримання земельної ділянки фізичною особою ОСОБА_1 було зумовлено подальшою передачею її у користування фермерського господарства, що і було здійснено після державної реєстрації ФГ ОСОБА_1 Внаслідок вказаного, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 право постійного користування землею не припинилось, оскільки землекористувачем в силу вимог Закону України "Про селянське ( фермерське ) господарство" є саме ФГ ОСОБА_1.

2.     Короткий зміст оскаржуваного судового рішення    у    справі та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 16.10.2020 р. в задоволенні позову  відмовлено повністю.
Судове рішення ухвалене з посиланням на доведеність Позивачем наявності у ФГ ОСОБА_1 права постійного користування на земельну ділянку площею 50,0 га, яка була надана гр. ОСОБА_1 згідно Державного акта на право постійного користування серії КР № 000164 від 01.12.1997 р.
Суд виходив з того, що земельна ділянка, надана гр. ОСОБА_1 саме з метою створення фермерського господарства, яке було нею створено та зареєстровано 29.12.1997 р. До ФГ ОСОБА_1. перейшли права та обов`язки землекористувача щодо зазначеної земельної ділянки, яке фактично використовувало земельну ділянку як до, так і після смерті засновника ОСОБА_1 .. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення ФГ і подальшої державної реєстрації ФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Звідси у разі смерті громадянина - засновника ФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.
Разом з тим, оцінивши наведені Позивачем доводи щодо підстав звернення до суду з позовом у даній справі, суд дійшов висновку про не доведення на момент звернення наявності  порушення, невизнання або оспорення права постійного користування земельною ділянкою, яке належить ФГ ОСОБА_1. та за захистом якого Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, зі сторони ГУ Держгеокадастру, що стало підставою для відмови в задоволені позову.
Водночас суд першої інстанції зауважив, що наведене не спростовує  наявність у ФГ ОСОБА_1 доведеного під час розгляду справи права постійного користування на земельну ділянку площею 50,0 га, що знаходиться на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, та не позбавляє можливості Позивача звернення до суду з позовом про визнання такого права за наявності та доведення фактичних обставин його порушення, оспорення або невизнання будь-якими  особами.

3.           Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись  з вказаним рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство ОСОБА_1 звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду  та прийняти  нове рішення, яким  позов задовольнити. 

4.        Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з   висновком господарського суду про те, що до моменту звернення до суду порушення, невизнання чи оспорювання права Позивача зі сторони Відповідача було відсутнє. 
При цьому Скаржник зазначає, що суд не врахував відомості, які відображаються у Державному земельному кадастрі, ведення якого здійснює Відповідач, згідно яких Відповідач визнає право користування спірною земельною ділянкою за фізичною особою, а не Позивачем, що є ні чим іншим як невизнанням права Позивача та яке існувало задовго до звернення до суду. Суд не врахував заперечення Відповідача проти позовних вимог як додатковий доказ невизнання права Позивача, помилково вважаючи його таким, що не підтверджує порушення права Позивача до моменту звернення до суду. Суд не взяв до уваги, що Відповідач міг визнати позовні вимоги повністю або частково у випадку, якщо б дійсно визнавав право Позивача.
Водночас, на думку Скаржника, порушення норм матеріального права полягає в тому, що суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю порушення прав Позивача. При цьому, суд залишив поза увагою, що однією з підстав для захисту права також є його невизнання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Одночасно, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавлення права володіння земельною ділянкою.
Скаржник наголошує на тому, що ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області не просто сумнівається у належності ФГ ОСОБА_1 речового права на спірну земельну ділянку, a й відмовляється від його визнання, оскільки у Державному земельному кадастрі, який веде Відповідач, відсутня інформація щодо речового права Позивача.
Крім того, вже після розгляду справи у суді першої інстанції Скаржнику стало відомо, що Відповідач звертався до Управління стратегічних розслідувань в Кіровоградській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.
Відтак, на думку Скаржника, підставою для звернення Позивача до суду було саме пасивне невизнання Відповідачем права Позивача на спірну земельну ділянку, яке проявлялось у невідображенні в реєстрі, адміністратором якого є Відповідач ( Державний земельний кадастр) , речового права Позивача.
Від Скаржника надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи наступних доказів:  засвідчену копію заяви Позивача про внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки від 27.11.2020 р. та засвідчену копію листа ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18.12.2020 р.  № 27-11-0.2-11033/2-20.
В обгрунтування свого клопотання, Скаржник вказує на те, що не надав зазначені докази до суду першої інстанції, оскільки вважав, що невизнання права Позивача Відповідачем є очевидним та підтверджується невідображенням відомостей у Державному земельному кадастрі та не потребує додаткових підтверджень у вигляді відмови у внесенні змін до відомостей про земельну ділянку щодо користувача. Втім, враховуючи висновки суду першої інстанції, Позивач вирішив отримати додаткові докази, які підтверджують порушення ( невизнання ) Відповідачем права Позивача ще до моменту звернення до суду.
У зв`язку з необхідністю підготовки апеляційної скарги та враховуючи, що строк на апеляційне оскарження спливав 12.11.2020 р. , ФГ ОСОБА_1 було позбавлене можливості надати зазначені докази разом з апеляційною скаргою.
    З огляду на вищезазначене, Скаржник вважає, що був позбавлений можливості надати відповідні докази з об`єктивних причин, які не залежали від нього. 

5.        Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1    ст. 263 ГПК України    та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3    ст. 263 ГПК    України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

6.       Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Кузнецова I.Л., Чус О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2020 р.  відкрито апеляційне провадження, розгляд скарги призначено в судове засідання на 12.01.2021 р. 
Від представника Фермерського господарства ОСОБА_1 - Гевко Андрія Васильовича, через систему "Електронний суд"  надійшла заява  про  його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних  засобів. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.12.2020 р. вирішено провести судове засідання у справі № 912/1393/20 з Фермерським господарством ОСОБА_1, призначене на 12.01.2021 р.  в приміщенні  Центрального апеляційного господарського суду ( зал судового засідання № 511 ) в режимі відеоконференції поза межами приміщення  суду з використанням власних технічних засобів в системі відеокоференцзв`язку "EasyCon".
У судовому засіданні 12.01.2021 р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

       7. Встановлені судом обставини справи.
       01.12.1997 р.  на ОСОБА_1 оформлено Державний акт серії КР 000164 на право постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га, що розташована на території Верхньоінгульської сільської ради.
Державний акт  підписано головою Бобринецької райдержадміністрації 01.12.1997 р. та зареєстровано  в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 152.
В грудні 1997 року зареєстровано статут  Селянського ( фермерського ) господарства ОСОБА_1, засновником якого виступила громадянка України ОСОБА_1  та 29.12.1997 р. проведено державну реєстрацію вказаного господарства.
Згідно рішення засновника СФГ ОСОБА_1 від 01.02.2017 р. змінено найменування господарства на Фермерське господарство, включено до членів господарства доньку - ОСОБА_3 , яку призначено голово господарства.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , на ім`я якої було видано Державний акт на право постійного користування землею, померла, що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 02.01.2018 р..
Відповідно до наданих у справу звітів за ф.ф. № 4-гс (річна) "Звіт про посівні площі сільськогосподарських культур"  та № 29-сг (річна) "Звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду",  поданих до органів державної статистики Кіровоградської області, та податкових  декларацій, ФГ ОСОБА_1 звітує по площі земельної ділянки 50,0 га.
Як зазначає Позивач, фактична передача земельної ділянки до створеного фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась відразу після його державної реєстрації, одночасно відбулась і заміна землекористувача - фермер вибув з правовідносин землекористування, натомість його місце у правовідносинах землекористування в силу вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермерське господарство, як землекористувач.
Таким чином, за твердженням Позивача, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 право постійного користування землею не припинилось, оскільки землекористувачем є саме фермерське господарство, тобто позивач.
З підстав викладеного Позивач вказує, що змушений звернутись з цим позовом з метою визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою саме за ФГ ОСОБА_1, оскільки зазначена ділянка була отримана безпосередньо для здійснення фермерського господарства та увесь час використовувалася саме Позивачем.

8. Оцінка аргументів учасників справи і    висновків суду першої інстанції.
З огляду на  те, що ФГ ОСОБА_1 фактично використовувало земельну ділянку як до, так і після смерті засновника ОСОБА_1 , а також те, що у разі смерті громадянина - засновника ФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведення Позивачем наявності у ФГ ОСОБА_1 права постійного користування на земельну ділянку площею 50,0 га, яка була надана гр. ОСОБА_1 згідно Державного акта на право постійного користування серії КР № 000164 від 01.12.1997 р.

Разом з тим, оцінивши наведені Позивачем доводи щодо підстав звернення до суду з позовом у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про не доведення на момент звернення наявності  порушення, невизнання або оспорення права постійного користування земельною ділянкою, яке належить ФГ ОСОБА_1 та за захистом якого Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, зі сторони ГУ Держгеокадастру.
З підстав наведеного, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову ФГ ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру у зв`язку з недоведенням обставин, які підтверджували б наявність порушення права Позивача на момент звернення до суду з позовом.
Не погоджуючись з рішенням господарського суду в частині недоведеності наявності порушення права на момент звернення до суду з позовом, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.
      Ст. 269 ГПК України      встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Фермерське господарство ОСОБА_1 звернулось до господарського суду з позовною заявою з вимогами до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання за Фермерським господарством ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою, що знаходиться на території Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, на підставі державного акта на право постійного користування землею.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
У ст. 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19, від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.
За змістом частини 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
Під час вирішення цього спору суд попередньої інстанції зазначив, що за змістом поданого позову Позивачем не вказано про невизнання, оспорення чи порушення ГУ Держгеокадастру права постійного користування земельною ділянкою ФГ ОСОБА_1 та не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначеного. Згідно обґрунтувань позову зазначено, що Позивач змушений звернутись з цим позовом з метою визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою саме за ФГ ОСОБА_1, оскільки зазначена ділянка була отримана безпосередньо для здійснення фермерського господарства та увесь час використовувалася саме позивачем. Тобто, Позивач в заявах по суті справи ( позов, відповідь на відзив ) не повідомляє, що його право не визнається ( оспорюється, порушується) активною поведінкою чи пасивними запереченнями Відповідача та не надає жодних доказів на підтвердження вказаного.
Відзив на позов із запереченнями проти задоволення позовних вимог, суд першої інстанції  не вважав таким, що спростовує наведених обставин, оскільки невизнання чи оспорення певного права повинно мати прояв під час реалізації особою відповідного права та слугувати підставою для звернення до суду з позовом, а не виникати  після подання позову під час розгляду справи в суді. 
З огляду на положення частини 2 ст. 16 ЦК України, пункту "а" частини 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав.
Водночас, позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Зокрема, визнання права можливе у разі виникнення спору щодо його належності між особою, яка вважає право порушеним, та іншою особою, яка претендує на відповідний титул. Такий спосіб захисту прав може бути застосований за наявності спору про право.
Проте, у цій справі за змістом поданого позову Позивачем не вказано про невизнання, оспорення чи порушення зі сторони ГУ Держгеокадастру права постійного користування земельною ділянкою ФГ ОСОБА_1 та не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначеного.
Отже, суд першої інстанції, встановивши  недоведеність обставин, які підтверджували б наявність порушення права Позивача на момент звернення до суду з позовом, обгрунтовано відмовив у задоволенні позову ФГ ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру у даній справі.
Судом апеляційної інстанції критично оцінюється твердження Скаржника, що  лише сама відсутність у Державному земельному кадастрі, який веде Відповідач, інформації щодо речового права Позивача - є підставою вважати, що ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області відмовляється від його визнання, оскільки Позивач на час розгляду господарським судом цієї справи взагалі не звертався до Відповідача з відповідною заявою. 
Щодо посилань Скаржника на правову позицію Верховного Суду у    постанові     від 20.11.2019 р. у справі№ 128/1634/16-ц, то така стосується інших встановлених у справі обставин щодо порушення прав та інтересів, тому така правова позиція не є релевантною для даного спору.
У задоволені клопотанні Скаржника про долучення до матеріалів справи додаткових  доказів ( які були відсутні на момент прийняття рішення суду першої інстанції ):  засвідчену копію заяви Позивача про внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки від 27.11.2020 р. та засвідчену копію листа ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 18.12.2020 р.  № 27-11-0.2-11033/2-20, колегія суддів апеляційного суду відмовляє, з огляду на наступне.
Так, за приписами частини 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Обґрунтовуючи неможливість подання додаткових доказів до суду першої інстанції, Позивач зазначив, що не надав зазначені докази до суду першої інстанції, оскільки вважав, що невизнання права Позивача Відповідачем є очевидним та підтверджується невідображенням відомостей у Державному земельному кадастрі та не потребує додаткових підтверджень у вигляді відмови у внесенні змін до відомостей про земельну ділянку щодо користувача. Втім, враховуючи висновки суду першої інстанції, Позивач вирішив отримати додаткові докази, які підтверджують порушення ( невизнання ) Відповідачем права Позивача ще до моменту звернення до суду.          
У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 р. по справі № 922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Так, у тій справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції. 
Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання Позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 р. у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 р. у справі №      913/632/17 та від 06.03.2019 р. у справі № 916/4692/15.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до     ст. 276 ГПК України,     суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін,     якщо     визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального     і     процесуального     права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги  в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення  залишенню без змін.

10. Судові витрати.
       У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
         Апеляційну скаргу  Фермерського господарства ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення  Господарського суду Кіровоградської області від 16.10.2020 р. у справі № 912/1393/20 залишити без змін. 

        Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
        
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

          Повний текст постанови складено 19.01.2021 р.

Головуючий суддя          І.М. Кощеєв

Суддя          I. Л. Кузнецова

Суддя                                                                                           О.В. Чус