22-ц/804/514/21 
                                                                                264/632/19 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року                                                                                                              м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/632/19
Номер провадження 22-ц/804/514/21

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Лісового О.О., Попової С.А.,
Секретар – Сікора М.М.

сторони:
позивач     –  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 ,
відповідач – Сартанська селищна рада м.Маріуполя Донецької області

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3 
на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2020 року, у складі судді Литвиненко Н.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , 
до Сартанської селищної рада м.Маріуполя Донецької області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 ,

про визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету та свідоцтва про право особистої власності на будівлю,

В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

            25 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернувся до з зазначеним позовом про захист права власності.
  В мотивування позову зазначив, що на підставі рішення Виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих Сталінської області від 12 лютого 1960 року ОСОБА_1 було відведено земельну ділянку для будівництва будинку в АДРЕСА_1 площею 600 кв. м. На виконання вказаного рішення було розроблено план садибної ділянки, проект індивідуального житлового будинку. Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 03 червня 1960 року, позивачу було передано в безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва на ній житлового будинку. В подальшому ОСОБА_1 здійснив будівництво житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці. У зв`язку із перебуванням позивача на військовій строковій службі, в будинку АДРЕСА_1 проживав його рідний брат ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Звернувшись до нотаріуса, для проведення державної реєстрації права власності на збудований ще в 1962 році будинок, позивачу стало відомо, що спірний будинок належить його брату ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524.    
            Вважає, що позивачем не пропущений строк на подачу вказаної позовної заяви, оскільки про порушення його законних прав та майнових інтересів йому стало відомо лише 13.09.2018 року з листа Маріупольського БТІ. Вважає, що виконкомом Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова в порушення вимог законодавства 30.01.1970 року прийняте рішення, яким фактично визнано право  власності на житловий будинок за братом позивача ОСОБА_4 , яке вже перебувало у власності позивача. Вказане рішення 17.02.1970 року зареєстроване в Маріупольському БТІ. На підставі викладеного, з метою захисту порушених прав та майнових інтересів, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30.01.1970 року «Про оформлення документів на право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 » та визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524, на підставі якого спірний будинок належить ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

            Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області  від 27 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області, третя особа – ОСОБА_3 про захист права власності задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30 січня 1970 року «Про оформлення документів на право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ».
Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 17 лютого 1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20 лютого 1970 року за реєстровим №1524 на підставі якого спірний будинок належить ОСОБА_4 .

   Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов  висновку про те, що оскільки позивач ОСОБА_1 до теперішнього часу не позбавлений право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 , зазначена земельна ділянка в нього не вилучалась, а тому рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30.01.1970 року «Про оформлення документів про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 » та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524 прийняті всупереч зареєстрованих прав на вищевказану земельну ділянку за позивачем ОСОБА_1 .
  Суд також дійшов висновку,  що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки  позивач довідався про те, що його покійний брат ОСОБА_4 оформив право власності на будинок в НОМЕР_2 році, з відповіді Маріупольського БТІ, що мало місце у вересні 2018 року, а відтак і довідався про порушення свого права власності, та з того часу не минуло відведених законом трьох років на звернення з позовом до суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
   30 грудня  2020 року третя особа ОСОБА_3   до  апеляційного суду подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати  рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 січня 2021року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення  Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2020 року.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 січня 2021 року справу за позовом  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про захист права власності призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано положення статті 21 ЦК України, відповідно до якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
В оскаржуваному рішенні не зазначено жодного акту цивільного законодавства, який би порушив виконком Приморської селищної ради, приймаючи рішення  від 30 січня 1970 року «Про оформлення документів про право власності на житловий будинок  по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 » та видаючи ОСОБА_4 свідоцтво про право власності  за № НОМЕР_1 від 17 лютого 1970 року на вказаний будинок.
             Позивачем оскаржуються рішення та свідоцтво датовані 1970 року, а суд не посилається у рішенні  на нормативно-праві акти, які регулювали відповідні правовідносини у той час, а застосовує Закон України «Про місцеве самоврядування», Земельний  кодекс України, Цивільний кодекс України тобто  нормативно- правові акти, які були прийняті  за час незалежності України.
            ОСОБА_1 оскаржує належність житлового будинку ОСОБА_4 , однак, незважаючи на предмет позову,  в рішенні наведені мотиви лише щодо земельної ділянки.
              Судом першої інстанції  залишено поза увагою, що ОСОБА_1 втратив право будівництва на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та не може претендувати на спірний будинок, оскільки  відповідно до п. 2 рішення виконкому Жданівської міської ради  депутатів трудящих від 12 лютого 1960 року позивача було зобов`язано у 3-місячний строк укласти договір про користування земельною ділянкою і нотаріально засвідчити його. У випадку порушення 3-місячного строку на укладення договору, відповідно до пункту 3 вказаного рішення, він втрачає право забудови. При цьому, договір про безстрокове користування земельною ділянкою  був укладений 03 червня 1960 року, а нотаріально посвідчений 02 листопада 1962 року, тобто з порушенням 3-місячного строку на укладення договору, який сплинув 12 травня 1960 року.
                Суд у рішенні зазначив, що позивач до теперішнього часу не позбавлений права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , не врахувавши, що відповідно до відмітки у старому технічному паспорті на спірний будинок, вказана земельна ділянка зареєстрована  за ОСОБА_4 на підставі рішення міської ради Пр.29 від 15.12.76 р. зазначене рішення  об`єктивно  не було можливості залучити до справи з огляду на те, що вони залишились в Державному архіві Донецької області на тимчасово окупованій території України.
                 Судом не прийнято до уваги, що в період 1964 по 1978 роки ОСОБА_4 сплачував земельну ренту за земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
                 Не відповідає обставинам справи про сплату позивачем податку з будівель та земельної ренти, оскільки в деяких квитанціях не зазначено, який податок сплачується, або вказана інша адреса.
              Не дана оцінка тим обставинам, що  відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу  Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та відповідно до Указу Президії Верховної  Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», постанови Ради Міністрів СРСР від  26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий  будинок був сам факт збудування ним  його з додержанням вимог цих актів законодавства, а правовстановлюючим  документом про право власності на житловий документ є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради акт державної комісії про прийняття  будинку в експлуатацію. Зазначені обставини позивачем не доведено.
            Судом дана неправильна оцінка поясненням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
            Судом залишено поза увагою те, що матеріали справи містять докази, якими підтверджуються, що спірний будинок будував ОСОБА_4 , а саме квитанції про придбання  будівельних матеріалів, акт БТІ обстеження будинку від 23 січня 1970 року, актом прийняття індивідуального домоволодіння від 25 грудня 1969 року, в якому забудовником будинку зазначений ОСОБА_4 (т.1 а.с. 19, 21, 55,  57 – 59,).
              Судом не застосовано позовну давність,  про яку було заявлено третьою особою під час судового розгляду справи, а висновок суду про те, що позивач дізнався про оформлення померлим ОСОБА_4 право власності на будинок лише в 2018 році, спростовується поясненнями свідка ОСОБА_8 . 
Відзив на апеляційну скаргу
На виконання статті 360 ЦПК України  представником позивача – ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 600 кв.м., було передано позивачу ОСОБА_1 в безстрокове користування відповідно до Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального  житлового  будинку на право власності, з кількістю кімнат  від однієї до п`яти включно від 03 червня 1960 року, посвідченого в нотаріальному порядку. На виконання рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих  від 12 лютого 1960 року було розроблено План садибної ділянки від 30 квітня 1960 року та передано позивачу  вказану земельну ділянку  разом із закріпленими на земельній ділянці геодезичними знаками згідно акту від 30 квітня 1960 року, складеного представником Управління головного архітектора  м.Жданова та Проект індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , затвердженого головним архітектором м.Жданова від 05.05.1960 року.
На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_1 здійснив будівництво житлового будинку та відповідно до довідки  № 9714 від 29 серпня 1962 року, виданої Виконавчим комітетом  Приморської селищної ради депутатів трудящих за ОСОБА_1 значиться закінчене домобудівництво, що знаходиться  в АДРЕСА_1 .
Відповідно до квитанцій на прийом податкових платежів за 1960, 1962 роки та платіжного повідомлення № 1056 по місцевих податках та зборах на 1962 рік ОСОБА_1 здійснював оплату податку з будівель і земельної ренти.
Позивач ОСОБА_1 побудувавши житловий будинок по АДРЕСА_1   на наданій йому у встановленому законом порядку земельній ділянці, набув право власності на спірне домоволодіння. Крім того, факт будівництва позивачем будинку та набуття ним  права власності підтверджується Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для  будівництва індивідуального житлового будинку  на право приватної власності від 03 червня 1960 року, посвідченого  нотаріусом Третьої Жданівської нотконтори Казинською В.П. за №  10176 від 02 листопада 1962 року та наведеними вище документами.
Документи, отримані ОСОБА_4 були отримані вже після фактичного будівництва  будинку та після набуття позивачем права власності на спірний будинок.
Питання набуття права власності у 1960 роках регулювались Указом Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків, який втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, та постановою  Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року  «Про порядок застосування Указу Президії  Верховної  Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема визначали умови та правові наслідки будівництва, відповідно до яких підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним  його з додержанням  вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. 
             Оскаржуване рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м.Жданов від 30 січня 1970 року та відповідне свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 17 лютого 1970 року було прийнято на підставі  Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністром комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.  Радою депутатів та бюро технічної інвентаризації приймалось рішення щодо видачі права власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_4 на підставі недостовірних даних та всупереч вже наявним правам ОСОБА_1 на нерухоме майно та земельну ділянку під ним.
            Оскільки ОСОБА_4 під час здійснення дій з оформлення права власності на спірне нерухоме майно ввів БТІ та раду депутатів в оману та надав недостовірні відомості щодо особи власника, приховав факт вже виділення земельної ділянки ОСОБА_1 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, та факт будівництва саме ОСОБА_1 , вважає, що права та законні інтереси позивача оскаржуваним рішенням та  свідоцтвом порушені.
             Допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факт того, що саме позивач здійснив будівництво спірного будинку.
            Органами  місцевого самоврядування не приймалось будь-яких рішень про вилучення вказаної земельної ділянки у ОСОБА_1 та право власності не припинялось. Тому твердження третьої особи про те, що договір про надання позивачу в безстрокове користування  земельної ділянки, укладений та нотаріально засвідчений з порушенням трьох місячного строку, встановленого рішенням виконкому Жданівської міської ради депутатів трудящих від 12 лютого 1960 року, у зв`язку із чим він втратив право будівництва нерухомого майна на земельній ділянці є безпідставними та необґрунтованими.  
             Необґрунтованими є і твердження третьої особи щодо того, що на старому технічному паспорті стояла відмітка на спірний житловий будинок  про те, що земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_9 на підставі рішення міської ради ПР.29 від 15.ХІІ.76р., оскільки вказане рішення було прийнято на 16 років пізніше надання тієї ж земельної ділянки позивачу.  Тобто на час надання ОСОБА_4 земельна ділянка була надана та не вилучена у  позивача.
              Судом  було обгрунтовано та законно встановлено, що строк звернення з позовною заявою позивачем не пропущено, оскільки про те, що вказаний житловий будинок належить ОСОБА_4 позивач дізнався  після звернення до приватного нотаріуса Сахової М.А. з метою здійснення державної реєстрації речових прав на вказане нерухоме майно згідно нового чинного законодавства.
              Позивач ОСОБА_1 до отримання листа МКП  Маріупольське бюро технічної інвентаризації № 3169 від 13 вересня 2018 року не знав про існування оскаржуваного свідоцтва про право власності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
            Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих Сталінської області від 12 лютого 1960 року ОСОБА_1 відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального будинку в АДРЕСА_1 б площею 600 кв м. Зобов`язано ОСОБА_1 в трьох місячний строк оформити технічну документацію в Управлінні головного архітектора міста, отримати дозвіл на право виконання будівельних робіт в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю при Управлінні головного архітектора міста. Укласти договір з Горкомхозом та нотаріально його засвідчити. У разі закінчення терміну без поважних причин укладення договору та оформлення технічної документації ОСОБА_1 втрачає право будівництва по вказаному рішенню. 
  На виконання вказаного рішення розроблено План садибної ділянки від 30.04.1960 року та проект індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 , затвердженого головним архітектором м. Жданова від 05.05.1960 року, що підтверджується матеріалами справи.
  Згідно акту, складеного 30 квітня 1960 року представником Управління головного архітектора м. Жданова, вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 (нині с. Сартана) м. Жданова передані забудовнику ОСОБА_1 разом із закріпленими на ній геодезичними знаками. 
  На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, 03 червня 1960 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 600 кв м. передана в безстрокове користування ОСОБА_1 для будівництва житлового будинку. Вказаний договір 02.11.1962 року посвідчений нотаріусом Третьої Жданівської державної нотаріальної контори за №10177.
  06.04.1960 року позивачем ОСОБА_1 здійснено оплату за відвід та закріплення земельної ділянки в натурі в сумі 150 рублів, що підтверджується копією квитанції.
  Крім того, позивачем здійснювалась оплата податку з будівель та земельної ренти, що підтверджується копіями платіжних доручень.
  Згідно довідки №971 від 29.08.1962 року, виданої головою сільського голови Приморської селищної ради вбачається, що за ОСОБА_1 значиться незакінчене домобудівництво в АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 02 вересня 1963 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_10 , батьками якого є позивач по справі – ОСОБА_1 та ОСОБА_11 
ОСОБА_1 в період з вересня 1958 року по лютий 1962 року перебував на строковій військовій службі, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_4 від 16 травня 1964 року. 
  Згідно акту приймання індивідуального домоволодіння, затвердженого 25 грудня 1969 року рішенням виконавчого комітету ради депутатів трудящих Приморської селищної ради прийняте домоволодіння по АДРЕСА_1 у забудовника ОСОБА_12 . Будівництво розпочато у серпні 1964 року та закінчене у листопаді. 
  Згідно акту від 23 січня 1970 року проведено обстеження на предмет встановлення право власності ОСОБА_12 на домоволодіння АДРЕСА_1 , розташованого на садибі 600 кв. м., де зазначено, що вказане домоволодіння було збудоване в 1964 році для ОСОБА_12 зі згоди його батьків.
  30 січня 1970 року на засіданні виконавчого комітету Приморської селищної ради депутатів м. Жданова вирішено оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 . 
  На виконання вказаного рішення 17 лютого 1970 року виконавчим комітетом Приморської селищної ради депутатів трудящих ОСОБА_4 видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке 20.02.1970 року зареєстроване в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №1524.
   ОСОБА_12 здійснювалась оплата земельної ренти, що підтверджується копіями платіжних доручень.
  Представником третьої особи надані копії квитанцій про придбання будівельних матеріалів.
  ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат позивача – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерті серії НОМЕР_5 , виданим 27 березня 2018 року виконкомом Сартанської селищної ради Кальміуського району міста Маріуполя Донецької області, актовий запис №33. 
  З листа Маріупольського БТІ від 13.09.2018 року за №3169 вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4   на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524.

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи  відповідач Сартанська селищна рада повідомлений належним чином, звернувся із заявою про розгляд справи без участі їх представника (т.2 а.с. 49). 

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В апеляційному суді третя особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_13 надали пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в апеляційному суді також надали пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, заперечення позивача та його представника ОСОБА_2 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону повністю не відповідає.
               Як встановлено судом першої інстанції, виконавчим комітетом Приморської селищної ради депутатів м. Жданова  від 30 січня 1970 року вирішено оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 та просити Приморську селищну раду видати свідоцтво про право власності  на вказаний житловий будинок, що підтверджується  випискою з протоколу № 2 засідання виконавчого комітету Приморської селищної ради (т.1 а.с. 16)
               На виконання вказаного рішення 17 лютого 1970 року виконавчим комітетом Приморської селищної ради депутатів трудящих на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на будівлю АДРЕСА_1 , яке 20.02.1970 року зареєстроване в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №1524 (т.1 а.с.17).
            Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

            Не погоджуючись з вказаними обставинами та вважаючи себе власним житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сартанської селищної  ради про визнання незаконними та скасування вказаного вище  рішення виконавчого комітету Приморської (Сартанської) селищної ради та свідоцтва про право особистої власності на спірний будинок, виданого на ім`я ОСОБА_4 (т.1 а.с. 1-6).

            З матеріалів справи також вбачається, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.63).
            За життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким усе  своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_3 (т.1 а.с.60 62).
           Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.     
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частиною 1 статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
За правилами частин 1 та 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.  Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини 1 статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно із статтею 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
За таких обставин у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
З пояснень третьої особи ОСОБА_3 в суді першої та апеляційної інстанції вбачається, що вона своєчасно  після смерті спадкодавця ОСОБА_4 прийняла  спадщину, звернувшись до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини.
Зазначені обставини не заперечували позивач та його представник ОСОБА_2 в суді, а також підтверджуються витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі  № 51905917 від 15 травня 2018 року про відкриття спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 (т.1 а.с.64).
               З огляду на наведене вище, ОСОБА_3 ,  як спадкоємець за заповітом,  прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , а тому, спірний будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який за ОСОБА_4 оскаржує позивач, відповідно до положень статті 1268 ЦК України, належить  саме ОСОБА_3 . 
              У разі задоволення позову та визнання свідоцтва  № НОМЕР_1 про право особистої власності на будівлю від 17 лютого 1970 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_3 буде позбавлена права отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний будинок.
             Таким чином,  ОСОБА_3 є належним  співвідповідачем  у даній справі.
             Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
             Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
             Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
             Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
             За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
             Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
             Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
             Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
             Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
             Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
              У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
              Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача, або до не всіх осіб, які повинні бути залучені до справи в якості відповідачів, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
             Оскільки, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 , що заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
              Проте ОСОБА_3 до участі в справі як співвідповідач не залучена, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом позивач ОСОБА_1 не заявляв, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
   Колегія суддів звертає увагу на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із вказаних вище підстав не позбавляє права позивача на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних відповідачів, тому і його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушене.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга третьої особи ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2020 року підлягає скасуванню з інших підстав, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:
            Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
            Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2020 року скасувати повністю і ухвалити нове рішення.
            У задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до Сартанської селищної ради м.Маріуполя Донецької області про визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету та свідоцтва про право особистої власності на будівлю, відмовити.
             Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

              Повний текст постанови складений 05 березня 2021 року.

Судді                                                                                                                                        Т.Б.Ткаченко

                                                                                                                      
                                                                                                                                                  О.О.Лісовий

                                                                                                                                                  С.А.Попова