ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/3305/20
Головуючий у першій інстанції – Шевченко  І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/369/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,
із секретарями – Шкарупою Ю.В., Позняк О.М., 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі – Ніжинська міська рада, ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року (місце ухвалення – м. Ніжин, дата складання повного рішення – 21.12.2020)  у справі за позовом ОСОБА_3 до Ніжинської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
                                           В С Т А Н О В И В :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ніжинської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування посилався на те, що у 2004 році в м. Ніжині померла рідна тітка позивача ОСОБА_4 (рідна сестра матері позивача ОСОБА_5 ). Після смерті тітки відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 , власником якого вона була, та який складається із двох повністю ізольованих частин (по 2/5 та 3/5) та мав і має окремі входи, двори та господарські будівлі. На день своєї смерті ОСОБА_4 проживала у своїй частині будинку, яка складає його 3/5 частки. 2/5 частини будинку раніше належали іншій тітці позивача (рідній сестрі ОСОБА_4 ) ОСОБА_6 , яка померла в 1993 році, після смерті якої право на спадщину за законом на дану частину будинку (його 2/5 частки) оформила на себе її рідна сестра ОСОБА_4 , яка ніколи нею не користувалась та склала на дану частку заповіт на ОСОБА_7 (дочка позивача).
Позивач зазначає, що на випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишила два заповіти: одним заповітом від 03.02.1994 заповіла 2/5 частини будинку ОСОБА_7 – дочка позивача; іншим заповітом від 21.01.1999 заповідала 3/5 частини житлового будинку ОСОБА_2 – двоюрідний брат, відповідач у справі, якому у 2006 році було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Проте, дочка позивача ОСОБА_7 , яка проживала у Данії, маючи проблеми у своїй сім`ї, заяви до нотаріуса про прийняття спадщини не подала, хоча судом строк на подачу такої заяви було продовжено, та спадщину не прийняла.
Позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє 2/5 частиною спірного будинку, зробив його ремонт та реконструкцію, поставив новий паркан, обклав будинок сайдингом, демонтував старий хлів, та поставив нову дерев`яну вбиральню, зі своєю сім`єю постійно обробляє земельну ділянку біля будинку. Зазначає, що 2/5 частки будинку повністю відокремлені від 3/5 частин будинку, яка належить відповідачу ОСОБА_2 .
У 2018 році позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на 2/5 частки будинку за набувальною давністю. Дізнавшись про це ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку, який належав померлій ОСОБА_4 , проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/5 частки у зв`язку з наявністю спору про право стосовно спадкового будинку, який перебуває на розгляді у суді.
Рішенням суду у 2019 році позивачу було відмовлено у позові до Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності за набувальною давністю, проте рішенням апеляційного суду апеляційну скаргу задоволено частково, та зазначено про не залучення належного співвідповідача ОСОБА_2 .
У даному позові ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності за набувальною давністю, на 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.12.2020 позов ОСОБА_3 до Ніжинської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю – задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач добросовісно заволодів спірною частиною будинку і продовжував відкрито, безперервно володіти ним протягом більше десяти років, а саме з 1993 року, а тому в силу вимог ст. 344 ЦК України він набув право власності на цей будинок за набувальною давністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
За доводами скарги оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
У скарзі заявник посилається на те, що факт користування спірною частиною будинку позивачем не можна приймати до уваги при вирішенні даної справи, оскільки на той час майно мало титульного власника який від нього не відмовився. Після смерті ОСОБА_4 , тобто з 10.03.2004 позивач користувався спірною частиною будинку будучи обізнаним, що це спадок його доньки на підставі заповіту, а отже в період з 10.03.2004 таке користування ґрунтувалось на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва (спадкування), а не на факті заволодіння безхазяйною річчю. 
Крім того, позивач розпоряджався спірною частиною будинку як власник, поліпшував і збільшував його вартість, проводив реконструкцію та нове будівництво, проте не надав суду доказів законного проведення таких робіт, та те що спірна частина будинку після будівництва введена в експлуатацію. Таким чином позивач претендує на визнання права власності на спірну частину будинку не в тому розмірі і стані який існував на момент заволодіння майном, а в тому стані, який існує на момент розгляду справи.
Заявник посилається на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 28.11.2019, яким вже було відмовлено позивачу в задоволенні позову про визнання права на частину будинку за набувальною давністю, яке змінено судом апеляційної інстанції в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позову, тобто на даний момент є рішення, яке набрало законної сили, що не враховано судом першої інстанції під час розгляду даної справи.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає у задоволенню враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка була тіткою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
За свого життя ОСОБА_4 склала заповіт від 03.02.1994, яким заповіла ОСОБА_7 2/5 частини житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 (а.с. 221). 
За заповітом ОСОБА_4 від 21.01.1999 3/5 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , вона заповіла ОСОБА_2 (а.с. 220).
11.01.2006 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно – 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 234).
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.11.2009, яке набрало законної сили, ОСОБА_7 визначено додатковий строк терміном 2 місяці з дня набрання рішенням законної сили, для подачі заяви до Ніжинської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).
Матеріали справи не містять відомостей щодо прийняття ОСОБА_7 спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.01.2018 вбачається, що власником 3/5 частини будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , власником 2/5 частини вказаного будинку зазначено ОСОБА_4 (особа померла) (а.с. 31-32).
Згідно копії постанови Чернігівського апеляційного суду від 23.07.2020 ОСОБА_1 у лютому 2018 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю, проте рішенням суду першої інстанції у позові було відмовлено, судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення місцевого суду змінено в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог (а.с. 15-19).
З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2019 представник спадкодавця ОСОБА_2 – ОСОБА_8 звернувся до Бахмацької районної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , на частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 249).
Постановою державного нотаріуса Ніжинської міської нотаріальної контори Чернігівської області від 19.08.2019 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/5 частини вказаного будинку у зв`язку з наявністю спору про право стосовно спадкового будинку, який перебуває на розгляді в суді (а.с. 251).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач добросовісно заволодів спірною частиною будинку і продовжував відкрито, безперервно володіти ним протягом більше десяти років, а саме з 1993 року, а тому в силу вимог ст. 344 ЦК України він набув право власності на цей будинок за набувальною давністю.
Однак погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права враховуючи наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об"єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишила заповіт від 03.02.1994, яким заповіла 2/5 частини будинку ОСОБА_7 – дочці позивача, яка в свою чергу не змогла оформити своє право на спадщину за заповітом, у зв`язку з чим позивач, батько ОСОБА_7 добросовісно, відкрито та безперервно володіє 2/5 частиною спірного будинку, на підставі чого вважає, що має право на визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки як встановлено матеріалами справи спірне майно мало титульного власника який від нього не відмовився, що не заперечується позивачем у справі, який посилається в позові на заповіт померлої тітки щодо спірного майна, яке не прийнято у власність у законному порядку дочкою позивача.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.01.2018 вбачається, що власником 3/5 частини будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , власником 2/5 частини вказаного будинку зазначено ОСОБА_4 (особа померла) (а.с. 31-32).
Крім того, відповідно до даних спадкової справи, що була заведена Ніжинською міською державною нотаріальною конторою щодо майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1   позивачем ОСОБА_1 була подана відповідна заява 26.12.2017 до Бахмацької районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини  щодо 2/5 часток спірної частини будинку  (а.с. 247).
Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний про власника на спірну частину житлового будинку, а отже знав, що заволодів чужою річчю, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.
Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому позивач ОСОБА_1 , не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема, якщо доведе їх наявність у неї.
Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, а тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і  підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.   
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга задовольняється, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 1343,00 грн.
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до Ніжинської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 1343,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 12.03.2021.

                  Головуючий                                                        Судді :