Ухвала
 
25 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 234/7473/20
провадження № 61-2882ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Берзіня Сергія Людвиговича на рішення Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про захист прав споживача, встановлення нікчемності кредитного договору та застосування наслідків його недійсності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив встановити нікчемність кредитного договору від 14 березня 2020 року № 0336-7632, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі - ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») та застосувати наслідки його недійсності.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 14 березня 2020 року без жодних правових підстав ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» перерахувало на його рахунок, відкритий в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», 10 000 грн. В телефонному режимі відповідач повідомив йому, що вказані кошти перераховані на виконання кредитного договору від 14 березня 2020 року № 0336-7632, укладеного між сторонами, на суму в 10 000 грн. Однак він не укладав з відповідачем кредитного договору від 14 березня 2020 року № 0336-7632 та не брав на себе жодних зобов`язань за таким договором. Також він не отримував інформації про умови кредитного договору, так як не підписував його і не досягав згоди на його укладення, про що свідчить відсутність його підпису в цьому договорі. Укладення згаданого кредитного договору не відповідає його внутрішній волі, він не уклав би договір на таких несправедливих умовах.
 
Рішенням Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Берзіня С. Л. залишено без задоволення, а рішення Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року - без змін.
 
21 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Берзінь С. Л. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є встановлення нікчемності кредитного договору на суму 10 000 грн і застосування наслідків його недійсності.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник ОСОБА_1 - адвокат Берзінь С. Л. мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суди України неоднозначно вирішують подібні спори. Сформована судова практика Верховного Суду, викладена в постановах від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 та від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, не охоплює питань спірних правовідносин, зокрема щодо належної ідентифікації позичальника як сторони електронного договору. Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
 
Наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на таке.
 
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 та від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц судами встановлені обставини, які не є подібними обставинам, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Те ж саме стосується і постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, правові висновки якої, на думку заявника, необхідно було врахувати судам попередніх інстанцій в цій справі.
 
Судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 20 червня 2018 року у справі № 755/7957/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 2/1712/783/2011,                     від 26 червня 2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04 липня 2018 у справі                     № 522/2732/16-ц.
 
Так, у справі № 922/2383/16 предметом позову було визнання незаконним та скасування окремих пунктів додатків до рішень міської ради. У справі № 755/7957/16-ц предметом позову було визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими шляхом їх повного виконання, при цьому позивач посилався на повне погашення заборгованості за кредитом. У справі № 2/1712/783/2011 предметом позову було скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на нерухоме майно. Тобто очевидно, що в постановах Великої Палати Верховного Суду у згаданих справах не відображено висновків щодо питання належної ідентифікації позичальника як сторони електронного договору, а посилання заявника на ці судові рішення є необґрунтованим.
 
У справі № 342/180/17 предметом позов було стягнення заборгованості. Висновки, сформовані Великою Палатою в цій справі щодо неможливості застосування правил частини першої статті 634 Цивільного кодексу України,  за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, стосувалися встановлених судами обставин неодноразової зміни банком розміщених на його сайті Умов та правил надання послуг, при цьому, звертаючись до суду банк не надав підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Натомість в цій справі суди встановили, що в укладеному між сторонами договорі (в пункті 5) було узгоджено розмір процентів, що підлягає сплаті.
 
Що стосується посилання заявника на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 та на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, то у вказаних справах встановлені обставини, які є подібними обставинам, встановленим судами попередніх інстанцій в цій справі. При цьому апеляційний суд застосував викладені в цих постановах правові висновки і зробив посилання на них в тексті оскаржуваної постанови. Правові висновки, викладені в наведених постановах Верховного Суду, безпосередньо стосуються ідентифікації позичальника як сторони електронного договору про надання кредиту, тому доводи заявника про те, що його касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у зв`язку з відсутність правових висновків Верховного Суду щодо порушеного в касаційній скарзі питання є надуманими. 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Берзіня Сергія Людвиговича на рішення Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про захист прав споживача, встановлення нікчемності кредитного договору та застосування наслідків його недійсності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко