УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №280/1046/19 Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З. 
Категорія 66 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Талько О.Б., 

за участю секретаря        Трикиши Ю.О.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу № 280/1046/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Пасічного Т.З. в м. Коростишів, 
в с т а н о в и в :
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.03.2015 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . За даним помешканням зареєстрований відповідач, який є її сином. Зазначає, що відповідач понад два роки не проживає в зазначеній вище квартирі, житловим приміщенням не користується, не приймає участі в утриманні квартири, не несе будь – яких витрат для підтримання майна в належному стані. Тому, на підставі ст. 405 ЦПК України просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням і право на реєстрацію за вказаним вище домоволодінням.
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 січня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20.01.2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що відповідач тривалий час не проживає в будинку саме із власної ініціативи, у зв`язку із створенням власної сім`ї та проживанням в м. Києві. Вважає, що відповідач змінив життєві пріоритети щодо спілкування з батьками, а також втратив інтерес до даного житла. Крім того, вказує, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок щодо встановлення перешкод в проживанні відповідача у зазначеному вище житловому будинку.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.         
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.03.2015 року, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ро реєстрацію права власності за № 8956831 позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 119,4 кв.м. та житловою площею 80,3 кв.м.
Відповідно до будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_2 у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (власник), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно акту обстеження по факту проживання (не проживання) №882 від 29.05.2019 року у вказаному вище будинку проживають позивач ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_3 та двоє дітей – ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Її син ОСОБА_2 за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає протягом 2-х років, зазначає, що його речі в квартирі відсутні.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство).Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
       Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені  ст.405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 07.08.2015 року.
       Відповідач ОСОБА_2 є студентом 2 курсу Стоматологічного факультету ПВНЗ «Київський міжнародний університет», денної форми навчання з терміном навчання 01.09.2017 року по 30.06.2021 року, що підтверджується довідкою навчального закладу №071 від 25 квітня 2018 року.
Дослідивши встановлені обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_2 змінив місце проживання з житла матері позивача в м. Коростишів на житло в м. Києві в зв`язку з навчанням на денній формі в вищому навчальному закладі «Київський міжнародний університет», що вказує на поважність причин відсутності за місцем реєстрації в м. Коростишів та тимчасовість зміни місця проживання, а тому відсутні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 259,268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повний текст судового рішення складено 24 березня 2021 року.

Головуючий 

Судді