Справа № 454/2907/19                                Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.  
Провадження № 22-ц/811/2169/20                  Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
        12 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Мікуш Ю.Р.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року у справі за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач АТ КБ “ПриватБанк” 30.10.2019 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 в позовній заяві вказавши, що 07.04.2011 між банком та відповідачем було підписано заяву №б/н, згідно якої останній отримав кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (картковий рахунок). Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а відповідач належним чином зобов`язання за даним договором не виконав, що призвело до того, що станом на 30.09.2019 відповідач має перед банком заборгованість в сумі 84904,30грн, яка складається з: 655,40грн - заборгованість за тілом кредиту; 74574,65грн, - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5155,00грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00грн - штраф (фіксована частина); 4019,25грн – штраф (процентна складова). За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.04.2011 у розмірі 84904,30грн та судовий збір.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста)грн 00коп.
Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі. Зазначає, що крім анкети-заяви, відповідачем також було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін(т.2 а.с.48-55).
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.
З матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_1 07.04.2011 отримав кредит в сумі 2000,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, що підтверджується підписом у заяві.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно з представленого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на на 30.09.2019 ОСОБА_1 має перед банком заборгованість в сумі 84904,30грн, яка складається з: 655,40грн - заборгованість за тілом кредиту; 74574,65грн, - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5155,00грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00грн - штраф (фіксована частина); 4019,25грн – штраф (процентна складова).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про 
те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при укладанні кредитного договору із ОСОБА_1 було дотримано усіх його істотних умов, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", повідомлено відповідача про умови кредитування та узгоджено саме ті умови, які вважав узгодженими банк, також беручи до уваги правові висновки викладені в постановах Верховного Суду, враховуючи, що у кредитному договорі сторони не домовилися про збільшення позовної давності до позовних вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є необгрутованими.
З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не повністю погоджується з таких підстав.
Згідно зі ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник обв`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 07.04.2011 між сторонами було укладено договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження укладення кредитного договору та наявності у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було надано суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану відповідачем 07.04.2011, копію довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна», 55 днів пільгового періоду.
Підписана ОСОБА_1 . Довідка про умови з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, серед інших істотних умов кредитування містить умови щодо розміру процентної ставки в межах та поза межами пільгового періоду, а також за такою сторонами обумовлено розмір та порядок нарахування пені та штрафів за прострочення сплати заборгованості за кредитним договором.
Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.
З урахуванням наявності в матеріалах справи зазначеної вище довідки, підписаної позичальником, апеляційний суд доходить висновку про обізнаність відповідача з умовами кредитування.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З матеріалів справи встановлено, що заява-анкета від 07.04.2011, підписана сторонами, не містить умови щодо розміру процентної ставки в межах та поза межами пільгового періоду, а також за такою сторонами не обумовлено розмір та порядок нарахування пені та штрафів за прострочення сплати заборгованості за кредитним договором. 
Однак, у довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, з якою був ознайомлений ОСОБА_1 про що свідчить проставлений ним підпис, зазначено розмір процентної ставки в межах та поза межами пільгового періоду, а також за такою сторонами обумовлено розмір та порядок нарахування пені та штрафів за прострочення сплати заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.8).
За наведених обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, пенею та штрафами є підставними.
Проте, як убачається з матеріалів справи за кредитним договором №б/н ОСОБА_1 надавалися кредитні картки: № НОМЕР_2 від 07.04.2011 з терміном дії до 10/2014; № НОМЕР_3 від 26.08.2011 - до 09/2015; № НОМЕР_4 від 24.12.2012 - до 01/2016; № НОМЕР_5 від 27.02.2013 - до 07/2016; № НОМЕР_6 від 03.04.2013 - до 09/2015.
Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 16.05.2018 у справі №641/12249/13 кредитна картка діє в межах визначеного строку, а строк повернення кредиту в повному обсязі визначається останнім днем місяця дії картки.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як убачається з матеріалів справи строк дії картки, виданої ОСОБА_1 за №5211537324558324 від 27.02.2013, до останнього дня липня 2016 року. 
З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 30 жовтня 2019 року, тобто після спливу трьох років з дня закінчення строку дії картки.
       ОСОБА_1 заявляв клопотання суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності.
Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, про причини пропуску строку позовної давності позивач не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив його поновити, а відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову згідно вимог ст. 267 ЦК України.
За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договороми за спливом строку позовної давності.
Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог прийшов до правильного висновку про те, що заявлені стороною відповідача до стягнення з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2400 грн. підлягають до задоволення, оскільки відповідачем надані докази, передбачені ч.2,3 ст.137 ЦПК України для підтвердження і обгрунтування таких судових витрат(а.с 68,69,73,74,75 т.1)

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року в в частині відмови у задоволенні позовних вимог– скасувати.
Ухвалити нову постанову.
В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 12.01.2021

Головуючий 

Судді