ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5455/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року                                                                                м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
за участю секретаря Масловської К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року
у справі №320/5455/20 (розглянуто в порядку письмового провадження)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Головного управління Національної поліції в Київській області
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :
У червні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (надалі - відповідач, ГУ НП в Київській області), в якому просив суд: 
- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУ НП у Київській області від 28 травня 2020 року №149 о/с "По особовому складу", відповідно до якого було звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі пункту 6 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України);
- поновити ОСОБА_1 на роботі, а саме, на службі в поліції;
- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 травня 2020 року по день поновлення на роботі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновок службового розслідування про вчинення ним дисциплінарного проступку, несумісного з продовженням служби в поліції, є безпідставним. Зокрема позивач заперечує щодо висновків службового розслідування щодо порушення ним порядку реєстрації осіб, доставлених до підрозділу поліції, посилаючись на те, що чинними нормативними актами, що регулюють порядок проходження служби в поліції, такі обов`язки покладаються на чергових або інших осіб, визначених начальником. За доводами позивача обов`язків чергового у день стверджуваного порушення він не виконував і його безпосереднім начальником таких наказів не приймалося.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. 
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неправильного застосування судом норм матеріального права.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувало те, що дисциплінарна відповідальність має суто індивідуальний характер і не застосовується до осіб, вину яких не доведено у встановленому законом порядку, зокрема за наслідками дисциплінарного провадження. У контексті викладеного позивач доводить, що дисциплінарне стягнення до нього було застосовано за проступки, допущені іншими службовими особами, та порушення обов`язків, які на нього ніколи не покладалися.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при винесенні рішення норм матеріального права.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив, залишити без змін рішення першої інстанції.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Наказом  ГУ НП у м. Києві від 31 жовтня 2018 року №1097 о/с ОСОБА_1 було прийнято на службу в поліції та призначено на посаду оперативного уповноваженого Сектору розкриття незаконних заволодінь транспортними засобами Відділу кримінальної поліції Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві.
Наказом ГУ НП у м. Києві від 17 січня 2020 року №33 о/с ОСОБА_1 переведено для подальшого проходження служби до ГУ НП у Київській області (стор. 64 том ІІ).
Наказом ГУ НП у Київській області від 24 січня 2020 року ОСОБА_1 призначено на посаду оперуповноваженого Сектору кримінальної поліції Кагарлицького відділення поліції Обухівського відділу поліції ГУ ПН у Київській області (далі - Кагарлицьке ВП) (стор. 47 том І).
До Обухівського ВП ГУ НП у Київській області 24 травня 2020 року надійшла інформація про зґвалтування працівниками Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області громадянки П., у зв`язку з чим наказом ГУ НП у Київській області від 25 травня 2020 року №853 призначено службове розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни керівництвом та працівниками Кагарлицького ВП (стор. 68 том І).
За результатами службового розслідування складено висновок, який 27 травня 2020 року затверджено начальником ГУ НП у Київській області (надалі - Висновок службового розслідування (стор. 119-215 том І) ).
Відповідно до Висновку службового розслідування у діях оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП лейтенанта поліції ОСОБА_1 вбачаються порушення статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, статей 3, 7, 8, 18, 37, 64 Закону України "Про Національну поліцію", підпункту 2 пункту 10 розділу VI розділу VIІІ Інструкції з організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції України, затвердженої наказом МВС України від 23 травня 2017 року № 440, статті 29 Конституції України, частини 4 статті 105 Закону України "Про Національну поліцію", статті 22 Закону України "Про запобігання корупції", пункту 2 частини 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року № 848, пунктів 1, 2 розділу 3 Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 07 вересня 2017 року № 757, що виразилося у нереєстрації доставлених осіб в Журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених, неповідомленні керівництва Кагарлицького відділення поліції про виявлення факту порушення поліцейським прав громадян, нелюдському поводженні з ними, невжитті всіх можливих заходів щодо припинення порушень, нестриманні колеги по службі від вчинення правопорушень, несприянні начальникові Кагарлицького відділення поліції в організації дотримання службової дисципліни, неінформуванні його про виявлені порушення як в частині незаконного застосування до цивільних громадян спеціальних засобів, так і в частині факту вживання поліцейськими алкогольних напоїв у приміщенні Кагарлицького відділення поліції, використанні службового автомобіля не за призначенням.
Наказом ГУ НП у Київській області від 27 травня 2020 року №334 на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції (стор. 216-221 том І).
Наказом ГУ НП у Київській області від 28 травня 2020 року №149 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) (стор. 118-119 том І).
Вважаючи протиправними накази про звільнення зі служби в поліції, позивач звернувся з позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зібрані в межах службового розслідування докази та встановлені дисциплінарною комісією обставини в сукупності доводять невідповідність позивача високим вимогам до професійних і моральних якостей, якими повинен володіти поліцейський, і давали відповідачу підстави вважати, що позивач вчинив проступок, характер якого є несумісним з подальшим проходженням служби в Національній поліції. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України "Про Національну поліцію" визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про Національну поліцію", у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний:
1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;
2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;
3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;
4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;
5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;
6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Статтею 19 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Відповідно до ст.ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (надалі - Дисциплінарний статут), службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції.
Принципи етики для працівників МВС визначають Правила етичної поведінки поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України 09.11.2016 №1179, відповідно до яких, зокрема, поліцейські повинні неухильно дотримуватись положень Конституції та законові України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку. Також, за будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики. При зверненні до особи поліцейському заборонено бути зверхнім, погрожувати, іронізувати, використовувати ненормативну лексику. Поліцейський повинен бути коректним та не повинен допускати застосування насильства чи інших негативних дій щодо членів суспільства, а також, незважаючи на провокації, повинен залишатися об`єктивним.
Частиною 1 статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно статті 64 Закону України "Про Національну поліцію" особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту:
«Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».
Відповідно до статей 11, 12, 13 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.
Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Застосування до поліцейського інших видів дисциплінарних стягнень, не передбачених цим Статутом, забороняється.
Згідно статті 14 Дисциплінарного статуту, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
У разі вчинення поліцейським більше двох дисциплінарних порушень проводиться одне службове розслідування. Якщо протягом проведення службового розслідування поліцейським вчинено інший дисциплінарний проступок, розпочинається нове службове розслідування.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
У пункті 1 розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2018 року № 893 (надалі - Порядок № 893) зазначено, що службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Відповідно до положень п. 1, 4,7 розділу V Порядку № 893 проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія (п. 2 розділу VІ Порядку № 893).
Положеннями статті 19 Дисциплінарного статуту встановлено, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються, зокрема: документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.
Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Згідно з приписами розділу VІ та VІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.
Висновок службового розслідування затверджує керівник, який його призначив, або особа, яка виконує обов`язки керівника.
Застосування до поліцейського, винного в учиненні дисциплінарного проступку, дисциплінарних стягнень та їх виконання здійснюються з урахуванням вимог статей 19-22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Згідно статті 21 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.
Перебування поліцейського на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) чи у відпустці не перешкоджає застосуванню до нього дисциплінарного стягнення.
Статтею 22 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується.
Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади та звільнення із служби в поліції, застосовані до поліцейського, який перебуває у відпустці чи на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), виконуються (реалізуються) після його прибуття до місця проходження служби.
За відсутності на службі без поважних причин поліцейського, до якого застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади чи звільнення із служби в поліції, таке дисциплінарне стягнення виконується, а витяги з наказів про застосування та виконання дисциплінарного стягнення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі. У такому разі днем ознайомлення поліцейського із зазначеними наказами є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення їх поліцейському, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, або повнолітньому члену сім`ї такого поліцейського.
Підстави звільнення зі служби в поліції визначені частиною першою статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", відповідно до якої поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (пункт 6).
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані накази Головного управління Національної поліції в Київській області від 28 травня 2020 року №149 о/с про притягнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Кагарлицького відділу поліції Обухівського відділу поліції до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади.
Під час проведення службового розслідування відносно позивача встановлено та відображено у висновку службового розслідування від 27 травня 2020 року наступне: «що 23 травня 2020 року позивач разом з начальником Сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП ОСОБА_5, оперуповноваженим Сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП ОСОБА_6, оперуповноваженим Сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП ОСОБА_7 здійснював перевірку звернень ОСОБА_2 щодо крадіжок, у ході чого було встановлено, що до вказаних правопорушень можуть бути причетні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Так, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були затримані та в супроводі позивача та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 доставлені до Кагарлицького ВП, де їх було опитано на предмет причетності до вчинення правопорушень, повідомлених ОСОБА_2 .
При цьому, як встановлено у Висновку службового розслідування, доставивши вказаних осіб до Кагарлицького ВП, а ні позивач, а ні інші працівники поліції, які супроводжували   ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дій для реєстрації їх в Журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених не вчиняли.
Порядок реєстрації осіб, які самостійно або з ініціативи працівників поліції прибули до підрозділу поліції, визначено Інструкцією з організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 травня2017 року №440, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 червня 2017 року №750/30618 (далі - Інструкція №440).
Підпунктом 2 пункту 10 розділу VI Інструкції №440 встановлено, що начальником територіального підрозділу поліції призначається одна або декілька посадових осіб, відповідальних за перебування затриманих у цьому підрозділі поліції. Відповідальними за перебування затриманих осіб не можуть бути слідчі. При розгляді обставин затримання або доставлення осіб до територіального підрозділу поліції необхідно дотримуватися таких вимог: усі без винятку особи, які затримані, доставлені, викликані працівниками поліції для складання матеріалів про адміністративні правопорушення, проведення процесуальних та слідчих (розшукових) дій, чи прибули з особистих або службових питань, реєструються в журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених.
Отже, усі особи, які самостійно або в примусовому порядку прибули до відділення поліції, підлягають реєстрації Журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених.
Позивач  та представник позивача в суді першої інстанції та апеляційній скарзі зазначає, що Інструкція №440 регламентує організацію роботи чергової служби у відповідних підрозділах, водночас 23 травня 2020 року на нього не покладалося обов`язків чергового Висновку службового розслідування у цій частині не спростовують.
Так, з пояснень ОСОБА_3 , відібраних у нього під час службового розслідування, пояснень та протоколу допиту як свідка позивача випливає, що ОСОБА_3 до Кагарлицького ВП було доставлено позивачем разом з іншими працівниками поліції, які здійснювали перевірку викликів щодо крадіжки.
Зокрема, ОСОБА_3 зазначив, "23 травня 2020 року близько 10 год 00 хв, п`ять осіб чоловічої статі без дозволу моєї матері та будь-яких пояснень незаконно проникли до мого житла, де застосували фізичну силу та силоміць посадили до автомобіля марки "DAEWOO Lanos". У подальшому ми приїхали до місця проживання [ ОСОБА_8 , де зазначені особи посадили його до "VOLKSWAGEN" і близько 11 год 00 хв привезли нас до Кагарлицького ВП".
Так, у відповідності до примітки 4, 5 додатку 11 "Журнал обліку доставлених, відвідувачів та запрошених" Інструкції №440 доставлені та запрошені у приміщенні органу (підрозділу) поліції супроводжуються працівником поліції, який їх доставив чи запросив. Після складання необхідних матеріалів на доставлену особу працівник поліції, який доставив особу до органу (підрозділу) поліції, проставляє у графі 7 "Час залишення органу (підрозділу) поліції. Ужиті стосовно доставленої особи заходи (складено протокол, відібрано пояснення тощо)" інформацію про вжиті стосовно неї заходи.
Таким чином, працівник поліції, який доставив до підрозділу поліцію особу, зобов`язаний супроводити її до чергової частини підрозділу поліції і переконатися в тому, що відомості про доставлену ним особу внесено до Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених. А за наслідком ужитих щодо неї заходів - самостійно внести запис про їхній зміст до графи 7 Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених.
З матеріалів службового розслідування вбачається, що позивач самостійно відбирав у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , пояснення, які оформив письмово (стор. 131-133 том І). Позивач у своїх поясненнях та під час допиту, як свідка також не заперечував, що до ОСОБА_3 були застосовані спецзасоби (кайданки).
Водночас, ознайомившись із Журналом обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Кагарлицького ВП, судом першої інстанції встановлено, що будь-які записи про доставлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зміст ужитих щодо них заходів у ньому відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами службового розслідування підтверджується викладений у ньому висновок про порушення позивачем підпункту 2 пункту 10 розділу VI Інструкції №440, що виразилося у нереєстрації доставлених осіб в Журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених.
Крім того, як встановлено службовим розслідуванням, відібравши письмові пояснення в ОСОБА_4 , позивач у період часу з 19 год 00 хв по 21 год 00 хв надав йому дозвіл покинути Кагарлицьке ВП. Водночас ОСОБА_3 без оформлення будь-яких процесуальних документів щодо затримання залишився перебувати на третьому поверсі  Кагарлицького ВП біля службових кабінетів працівників Сектору кримінальної поліції. При цьому позивачеві було достеменно відомо про те, що ОСОБА_3 був прикутий кайданками начальника Сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП ОСОБА_5 до батареї на третьому поверсі, де, зокрема, знаходився службовий кабінет позивача; про вжиття ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 алкогольних напоїв; про перебування на третьому поверсі Кагарлицького ВП сторонньої особи - ОСОБА_9 .
Так, під час допиту позивача як свідка у кримінальному провадженні, протокол якого був долучений до матеріалів службового розслідування, позивач надав пояснення такого змісту "…Після того як ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зізналися у скоєному злочині ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 почали розпивати спиртні напої, а я у свою чергу пішов опитувати ОСОБА_15 , а ОСОБА_10 залишився чекати в коридорі. Після того як я допитав ОСОБА_11 його відпустили близько 22:00. Проводивши ОСОБА_4 з Кагарлицького ВП, я зустрів ОСОБА_5 разом з якоюсь дівчиною на ім`я ОСОБА_16 ". "…Я почав опитувати ОСОБА_10 ; близько 23:00 до мене зателефонував черговий, а саме ОСОБА_17 , який повідомив, що потрібно їхати на виклик. Я попросив ОСОБА_10 зачекати мене…". "…Після того як я повернувся з виклику <…>  ОСОБА_10 спав на кріслі. Через декілька хв. мені знову зателефонував черговий і я знову поїхав на виклик…" "…Після мого виїзду на виклик на третій поверх я не піднімався, так як був виклик за викликом…". "…На останній виклик я виїжджав разом з ОСОБА_18 "  "…Ми <…> направилися на оформлення ДТП з потерпілим, де пробули до 07:00 ранку [24 травня 2020 року]. Після приїзду ОСОБА_10 спав на кріслі, я його доопитував, підписав пояснення, після чого я відправився додому близько 09:00 [24 травня 2020 року]<…>, а ОСОБА_10 залишився у кімнаті відвідування громадян".
На запитання слідчого "Чи бачили ви як на 3-му поверсі у період часу з 18:00 23.05.2020 до 06:00 24.05.2020 в приміщенні Кагарлицького ВП до когось застосовувалися спеціальні засоби?" позивач відповів "Я бачив як ОСОБА_19 у дальньому лівому куті до труби кайданками був прикутий, які належать ОСОБА_5 …".
Вищезазначені пояснення у контексті Висновку службового розслідування дають підстави стверджувати, що позивач щонайменше знав про те, що начальник Сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП ОСОБА_5, розпивши разом з ОСОБА_6 алкогольні напої, прикував ОСОБА_3 до батареї в коридорі Кагарлицького ВП, і що в такому стані ОСОБА_3 знаходився у в ніч з 23 на 24 травня 2020 року. 
Так, застосування посадовими особами поліції до осіб спеціальних засобів становить істотне втручання в їхні права, зокрема в право особистої недоторканності, свободу пересування, у зв`язку з чим таке втручання має бути законним, пропорційним та відповідати конкретній легітимній меті.
Вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, до якої він застосовується. Поліцейський зобов`язаний негайно зупинити застосування певного виду заходу примусу після усунення причин та умов, з яким він був пов`язаним.
Загальні правила застосування спеціальних засобів визначені у частині третій статті 45 Закону №?580-VІІІ, пунктом першим якої передбачено, що кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються: а) до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення та чинить опір поліцейському або намагається втекти; б) під час затримання особи; в) під час конвоювання (доставляння) затриманого або заарештованого; г) якщо особа своїми небезпечними діями може завдати шкоду собі і оточуючим; ґ) проведення процесуальних дій з особами у випадках, коли вони можуть створити реальну небезпеку оточуючим або собі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спецзасоби (кайданки) до ОСОБА_3 були застосовані з грубими порушеннями вказаних правил, що свідчить про перевищення поліцейським свої повноважень.
У своїх поясненнях, наданих під час допиту та в межах службового розслідування, позивач наполягав на тому, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Кагарлицького ВП прибули самостійно, прийнявши "запрошення" працівників поліції, що здійснювали перевірку повідомлень про крадіжки. Із пояснень позивача також випливає, що ОСОБА_3 , перебуваючи в Кагарлицькому ВП, не чинив опору позивачеві чи іншим працівникам поліції, погодився надати письмові пояснення на поставлені йому питання та не заперечував щодо вимоги позивача залишатися "чекати" в коридорі Кагарлицького ВП у ніч з 23 на 24 травня 2020 року, у той час коли позивач виконував інші свої обов`язки.
Таким чином, ніщо в тій обстановці не вказувало на те, що застосування начальником Сектору кримінальної поліції Кагарлицького ВП ОСОБА_5 до ОСОБА_3 кайданок відповідало визначеним у статті 45 Закону №?580-VІІІ засадам.
Головним завданням поліції є забезпечення публічної безпеки і порядку; охорона прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидія злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Позивач, склавши Присягу працівника Національної поліції України, присягнув вірно служити Українському народові, дотримуючись Конституції України та законів України, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у силу своєї посади та рівня знань про проходження служби в поліції мав усвідомлювати, що застосування до ОСОБА_3 спецзасобів за викладених обставин було очевидно неадекватним і принижувало людську гідність.
Водночас, як встановлено під час службового розслідування та не було спростовано позивачем під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, будь-яких дій, направлених на припинення такого, що принижує гідність поводження щодо цивільної особи позивач не вчиняв. Позивачем також не було повідомлено начальника Кагарлицького ВП про вживання іншими поліцейськими алкогольних напоїв під час безпосереднього виконання службових обов`язків.
Таким чином, за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось в порушенні вимог ст.ст. 3, 7, 8, 18, 37, 64 Закону України "Про Національну поліцію",  статті 29 Конституції України, частини 4 статті 105 Закону України "Про Національну поліцію", ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України та призвів до розголошенню у засобах масової інформації.
З аналізу наведених вище норм слідує, що підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку є повне доведення вини особи в ході службового розслідування, метою якого є з`ясування обставин вчинення дисциплінарного порушення, уточнення ступеня вини особи.
У цьому контексті слід звернути увагу на те, що за етимологічним значенням дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довіри когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету, що тісно пов`язані з морально-етичними нормами.
Вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та, власне, органи поліції, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.
Отже, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року по справі №813/3279/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Дискредитація Національної поліції полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісними із подальшим проходженням служби. Вчинення дій, що дискредитують органи поліції, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.
Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 815/3636/15, у якій суд зазначив, що поняття «дискредитація» перебуває у тісному зв`язку із поняттям «дотримання морально-етичних норм» та передбачає дії, спрямовані на порушення правил професійної етики та моралі, закріплених у нормативно-правових актах спеціального законодавства, які пред`являються до осіб під час здійснення ними службових функцій та у повсякденному житті. Такі проступки самі по собі або у сукупності підривають довіру та авторитет органів внутрішніх справ в очах громадськості і є несумісним із подальшим проходженням служби, що зумовлює застосування до працівників органів внутрішніх справ, який вчинив діяння, несумісне з посадою, найсуворішого стягнення - звільнення зі служби. Дискредитація звання рядового та начальницького складу є окремою підставою для звільнення, яке не пов`язано із вчиненням правопорушення та набрання чинності рішенням суду.
При цьому, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 07 лютого 2020 року по справі №260/1118/18 зазначила, що наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в органах внутрішніх справ, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених пунктом 66 Положення №114 у разі встановлення службовою перевіркою дій, що підривають довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості і є несумісним із подальшим проходженням служби.
Колегія суддів враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням ст. 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована п. 2 ст. 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Дана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 року по справі № 800/508/17, у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року по справ №800/508/17, у постанові від 12.12.2018 року по справі №803/1907/16, у постанові від 17.07.2019 року по справі № 806/2555/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувало те, що позивач скоїв дії, які підпадають під визначення дисциплінарного проступку: недотримання законодавства, порушення норм професійної та службової етики, що призвело до значного зниження авторитету поліції серед населення.
Враховуючи зазначені обставини і докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що накладене на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції повністю відповідає тяжкості вчинених ним у сукупності проступків, обставинам, за яких їх скоєно, та співмірно із заподіяною ним шкодою суспільним інтересам громадянам, у зв`язку з чим застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби є законним, правомірним та обґрунтованим, пропорційним та за даних обставин справедливим, оскільки ОСОБА_1 вчинив дії, які є несумісними з проходженням служби в поліції та суперечать змісту присяги працівника Національної поліції України, Правил етичної поведінки поліцейських, проігнорував вимоги Дисциплінарного статуту та Закону №580-VIII. 
З урахуванням суспільного резонансу та загального уявлення суспільства про поліцейського як носія влади, вчинений позивачем дисциплінарний проступок унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Колегія суддів звертає увагу, що у висновку службового розслідування не зазначено обставин, які пом`якшують відповідальність за вчинені порушення службової дисципліни. Інших доказів позивачем суду не надано та матеріали справи не містять.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 23.09.2019 року №2335 про притягнення лейтенанта оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Кагарлицького відділу поліції Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади не підлягає скасуванню, оскільки такий прийнято відповідачем у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом, при цьому жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки службового розслідування та суду першої інстанції, позивачем ані під час його проведення, ані під час судового розгляду справи надано не було. 
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.
Головуючий суддя:                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев
          
          В. В. Файдюк

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.