ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1586/20	
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючої судді:  Шевчук О.А.
суддів: Бойка А.В. ,  Федусика А.Г. 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Херсоні, по справі за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до   Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі  про визнання дій протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), - 

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, щодо винесення відносно ОСОБА_1 вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2020 року №Ф-19803-17;
- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2020 року №Ф-19803-17, яка видана Головним управлінням ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.05.2020 року позивач поштою отримав вимогу від 13.05.2020 року № Ф-19803-17, винесену ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі, якою позивача зобов`язано сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ в розмірі 30444,98 грн. Позивач вважає, що винесена відповідачем вимога № Ф-19803-17 від 13.05.2020 року на суму 30444,98 грн. про сплату боргу (недоїмки) є протиправною, оскільки за періоди, які охоплює вимога про сплату боргу, з нього утримувалися внески ЄСВ за місцем основної роботи – Комунальний заклад “Херсонська обласна універсальна наукова бібліотека імені Олеся Гончара”. З наведеного позивач робить висновок про наявність правових підстав для постановлення судового рішення про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов' язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що відповідачем належним чином доведено, а судом досліджено та встановлено, що ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність та отримує доходи від її провадження, ним самостійно задекларовано та не сплачено зобов`язання зі сплати єдиного внеску. З урахуванням  зазначеного, а також не надання позивачем доказів того, що ним своєчасно та в повній мірі було сплачено задекларовані зобов`язання з єдиного соціального внеску або доказів того, що він звільнений від обов`язку нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок, відповідач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. З огляду на зазначене, відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем, про що в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вчинено запис №24970000000001885 від 30.09.2009 року. Позивач здійснює вид діяльності за КВЕД: 47.11 – роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.
Позивач з квітня місяця 2015 року по день розгляду справи працює в Комунальному закладі “Херсонська обласна універсальна наукова бібліотека імені Олеся Гончара”, який сплачує за нього податки, збори та ЄСВ з нарахованих позивачу доходів.
В той же час, позивач здійснює підприємницьку діяльність, зокрема за період з 2017 по 2019 роки, що підтверджується деклараціями позивача про майновий стан і доходи, а також звітами про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску форми №Д5 (річна) за 2017 – 2019 роки. 
13.05.2020 року Головне управління ДПС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-19803-17, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску складає 30444,98 грн. 
Позивач не погодився з такою позицією відповідача, оскільки вважає, що він є найманим працівником в Комунальному закладі “Херсонська обласна універсальна наукова бібліотека імені Олеся Гончара”, а тому на нього розповсюджується правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року в справі №440/2149/19, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснює господарську діяльність та отримує доходи від провадження підприємницької діяльності поряд з доходами він найманої праці в комунальному закладі, таким чином не відноситься до кола осіб, що звільнені від обов`язку сплачувати єдиний внесок за спірний період.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані нормами   Податкового кодексу України   в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами   Закону № 2464-VI   в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту   14.1.226   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України   (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт   14.1.195   пункту   14.1   статті   14 ПК України   дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до пункту 2 частини першої   статті 1 Закону № 2464-VI   єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до   статті 2 Закону № 2464-VI   його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим   Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим   Законом   визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої   статті 1 Закону № 2464-VI   надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому   законом   порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього   Закону   зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої   статті 4 Закону № 2464-VI   платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої   статті 4 Закону № 2464-VI   до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої   статті 7 Закону № 2464-VI   (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до   Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої   статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює,   Законом № 2464-VI   не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).
Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої     наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.15 р. за №508/26953 (надалі     Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
За змістом пункту 3 розділу VI    Інструкції №449    Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Абзацом першим пункту 4 розділу VI     Інструкції №449     визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Судом першої інстанції встановлено, що в 2017 році позивач отримав дохід від господарської діяльності за КВЕД: 47.11 – роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами в розмірі 280246 грн., з яких чистий дохід 3793,25 грн.
В 2018 році позивач отримав дохід від господарської діяльності за КВЕД: 47.11 – роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами в розмірі 241870,78 грн., з яких чистий дохід 3721,69 грн.
Позивачем подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску згідно якого ним самостійно визначено зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., за 2018 рік у сумі 11706,42 грн., за 2019 рік у сумі 17873,35 грн.
При цьому, судом встановлено, що за період з 01.01.2017 року по травень 2020 року працює за наймом в Комунальному закладі “Херсонська обласна універсальна наукова бібліотека імені Олеся Гончара” (код ЄДРПОУ 02221900).
Згідно індивідуальних відомостей ПФУ про застраховану особу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), зокрема за періоди з 2017 року по 2020 рік, встановлено сплату Комунальним закладом “Херсонська обласна універсальна наукова бібліотека імені Олеся Гончара” (код ЄДРПОУ 02221900) за ОСОБА_1 страхових внесків в належному розмірі.
Втім, з цих же відомостей судом встановлено, що в період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року ФОП ОСОБА_1 отримує дохід від господарської діяльності проте не сплачує страхові внески (позначка “ні”).
В даному випадку позивач отримує дохід як найманий працівник та як фізична особа-підприємець.
Суд першої інстанції проаналізував правові висновки Верховного суду, викладені в постанові від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19, у якій суд зазначає, що тлумачення норм     Закону №2464-VI     щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску та дійшов висновку, що даний висновок Верховного Суду має на меті захистити права та інтереси фізичних осіб-підприємців, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач в даній справі не відноситься до кола осіб, які охоплені даною постановою Верховного Суду, оскільки він здійснює господарську діяльність та отримує доходи від провадження підприємницької діяльності поряд з доходами від найманої праці в Комунальному закладі у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
При цьому правильним є висновки суду першої інстанції, щодо питання самостійного визначення платником зобов`язання зі сплати єдиного внеску, що регулюється аз.8 ч.4 ст. 25 Закону №2464-V1.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року  – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя 	 	Шевчук О.А.	
Судді	    	Бойко А.В.    Федусик А.Г.