ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2021 р.	Справа № 480/2737/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, повний текст складено 21.09.20 року по справі № 480/2737/20
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                   
          про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд першої інстанції: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо затримки повного розрахунку при звільненні та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
-  стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 38 671, 08 грн.;
-  стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із 19.04.2020 по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 03.09.2009 по 18.04.2020 проходив службу у відповідача, а наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                      від 17.04.2020 №79 було припинено контракт та звільнено позивача з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, однак, всупереч Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 під час звільнення грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження військової служби відповідачем протиправно виплачено не було, а тому просив  стягнути з останнього на його користь  грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 38 671, 08 грн., а також  середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із 19.04.2020 по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Стягнуто  з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі  38 671 (тридцять вісім тисяч шістсот сімдесят одна) грн. 08коп.
Стягнуто  з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937,45грн. (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім грн. 45коп.).  
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 в справі №480/2737/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.04.2020  по 23.04.2020 у розмірі 1937, 45 грн. та прийняти в цій частині рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Просила прийняти рішення про відшкодування Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України витрат за подання апеляційної скарги у розмірі 1261, 00 грн.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 1937,45 грн. є незаконним і не обґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.  Вказує, що спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні виник у зв`язку із тим, що при звільненні із військової служби з позивачем був проведений несвоєчасний розрахунок, в частині невиплати грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно. Вказує, що позивач перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України  і наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 17.04.2020 №79 з позивачем було припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, в той же час, під час звільнення грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження військової служби не було виплачено. Зазначає, що в межах правовідносин, які слід прийняти до уваги, спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби. Вказує, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.116,117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця, а тому предметом апеляційного оскарження є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення). Вважає, що безпідставними є вимоги позивача в частині стягнення  з  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно). Зазначає, що в частині задоволення позовних вимог про стягнення стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937,45 грн. рішення суду першої інстанції прийняте без дотриманням норм матеріального права та є таким, що в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а в  іншій частині, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 в справі                           №480/2737/20 Військова частина   НОМЕР_1 Національної гвардії України  не оскаржує.
19.01.2021 року представник позивача подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови стягнення середнього заробітку за затримку виплати компенсації прийняте з порушенням норм матеріального права без дотримання практики Верховного Суду, а тому є таким, що підлягає частковому скасуванню та зміні в частині суми стягнення середнього заробітку за затримку виплати компенсації за речове майно, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 у справі №480/2737/20 в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 року у розмірі 1937, 45 грн., ухвалити нове рішення: стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 19.04.2020 по 17.11.2020 в сумі 82147, 88. 
Учасники справи про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином. 
Апеляційна скарга розглядається в суді апеляційної інстанції згідно приписів                              ч.4 ст.229 КАС України. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З урахуванням вимог  наведеної норми КАС України,  апеляційний перегляд даної справи здійснюється в частині задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937,45грн. (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім грн. 45коп.). В іншій частині рішення суду першої інстанції скаржником не оскаржується, що зазначено ним в апеляційній скарзі.  
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом що позивач з 03.09.2009 по 18.04.2020 проходив службу за контрактом у Військової частини   НОМЕР_1 Національної гвардії України. 
14.04.2020 позивач звернувся з рапортом, в якому просив виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно. 
Наказом командира Військової частини  Національної гвардії України НОМЕР_1 від 17.04.2020 №79 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України позивача та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 18.04.2020. При цьому, в наказі було зазначено, що грошова компенсація вартості за не отримане речове майно згідно довідки-розрахунку від 17.04.2020 №17 складає 32 772,10 грн. з урахуванням ПДФО складає в сумі 38 671, 08 грн. 
Сума нарахованої грошової компенсації вартості за не отримане речове майно склало у розмірі 32 772,10грн., з урахуванням ПДФО - 38 671, 08 грн., що вбачається з даних Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про нарахування за квітень 2020 року грошової компенсації та довідки Військової частини  Національної гвардії України 2276 №17 про вартість речового майна, що належить до видачі. 
Оскільки відповідачем не було здійснено виплату грошової компенсації за  неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 38 671, 08 грн., а також вважаючи наявність підстав для стягнення Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період                         із 19.04.2020 по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом, позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку (з 19.04.2020 по 23.04.2020) у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України, а відтак, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937, 45 грн. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
              Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
          Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
          Частинами 2-4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
        Указом Президента України від 10 грудня 2008 р. №1153/2008  було затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, яке відповідно до п.3 поширює свою  на військовослужбовців Національної гвардії України (далі по тексту - Положення). 
          Вказаним Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
          Відповідно до п.242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Частиною 3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
          Колегія суддів звертає увагу, що порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
         При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
         Так,  питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
         З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
         Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18.
         Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
         Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
         Закріплені у ст.ст. 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців                             не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.                                       
          Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів  приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
          Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах  від 05.08.2020 р. по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 р. по  справі            №824/144/16-а, від 31.10.2019 р. по  справі № 2340/4192/18.
            Згідно зі  ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
          Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Колегія суддів зауважує, що аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 р. по справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
          Колегія суддів звертає увагу, що ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
          Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13.05.2020 р. по справі № 810/451/17.
          Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
          Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Колегія суддів зазначає, що позивач  проходив військову службу за контрактом  у Військовій  частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 03.09.2009 року по 18.04.2020 року, що підтверджується даними трудової книжки останнього (а.с.6). 
Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення позивача із списків особового складу  військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 18.04.2020 року позивачу, зокрема, не було виплачено премію за квітень 2020 року у розмірі 2677, 50 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 57 041, 25 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі                   3 422, 48 грн., які були перераховані на картковий рахунок позивача лише 23.04.2020 року                     (а.с. 9, 37).  Доказів протилежного відповідачем не було надано. 
Згідно приписів п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 обчислення  середньої  заробітної  плати  для оплати часу відпусток  або  для виплати компенсації за невикористані відпустки  проводиться  виходячи  з  виплат за останні 12 календарних місяців  роботи,   що   передують  місяцю  надання  відпустки  або  виплати компенсації за невикористані відпустки.  Працівникові,  який  пропрацював на підприємстві, в установі, організації  чи  у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які  в  межах  трудових  відносин  використовують  працю  найманих  працівників,  менше  року,  середня  заробітна  плата обчислюється виходячи  з  виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається  відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.  Якщо  працівника  прийнято  (оформлено) на роботу не з першого  числа  місяця,  проте  дата  прийняття на роботу є першим робочим  днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У  всіх  інших  випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи  з  виплат  за  останні  два календарні місяці роботи, що передують  місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана  відповідна виплата. 
Згідно наявної в матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  від 18.05.2020 №44 середньоденний розмір грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням складає 387,49 грн. 
Колегія суддів зазначає, що остаточною датою закінчення військової служби позивача  є 18.04.2020, а тому право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення - з 19.04.2020. 
Отже, з урахуванням приписів ст.ст.116, 117 КЗпП України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 19.04.2020 по 23.04.2020 склав 1937,45грн. (387,49 грн. х 5 календарних днів). 
При цьому, колегія суддів зауважує, що виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937,45 грн. (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім грн. 45коп.), не вбачаючи підстав для його зменшення. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості висновку суду першої інстанції про задоволення вимог позову в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  на користь ОСОБА_1  середнього  заробітку  за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937,45 грн. (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім грн. 45коп.). 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в частині задоволення позовних вимог про стягнення  з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937,45 грн. рішення суду першої інстанції прийняте без дотриманням норм матеріального права та є таким, що в цій частині підлягає скасуванню, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи. 
Окрім того,  щодо доводів апеляційної скарги про те, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.116,117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця, а тому предметом апеляційного оскарження є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення), то колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було задоволено вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 у розмірі 1937,45грн. саме у зв`язку із  невиплатою премії за квітень 2020 року, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги в день звільнення.             При цьому, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.04.2020 по день ухвалення рішення у зв`язку з невиплатою компенсації за неотримане речове майно і в цій частині суд апеляційної інстанції не дає своєї правої оцінки оскаржуваному рішенню суду першої інстанції з огляду на приписи  ст. 308 КАС України. 
Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду жодним чином                 не впливають на вирішення даної справи, з урахуванням наведених вище висновків суду апеляційної інстанції. 
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах даної справи підлягають врахуванню, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України наведені вище судом апеляційної інстанції правові висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Окрім того, щодо вимог представника позивача, які були зазначені ним у відзиві на апеляційну скаргу на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 у справі №480/2737/20, в якому останній просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 у справі №480/2737/20 в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.04.2020 по 23.04.2020 року у розмірі 1937, 45 грн., ухвалити нове рішення: стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 19.04.2020 по 17.11.2020 в сумі 82147, 88, то колегія суддів відхиляє ці вимоги та зазначені в ньому обґрунтування (з посиланням на правові позиції Верховного Суду, зокрема, Великої Палати Верховного Суду), з урахуванням приписів ст.308 КАС України, оскільки апеляційний перегляд даної справи здійснюється за скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. При цьому, позивачем  або в його інтересах представником,                  не було  подано в межах даної справи відповідної скарги на рішення суду першої інстанції (рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року). 
          Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
            Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
         Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
          Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно            до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
З урахуванням приписів ст.139 КАС України, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат та задоволення клопотання скаржника про відшкодування Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України витрат за подання апеляційної скарги у розмірі 1261, 00 грн.
Керуючись ст.ст.242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року по справі                  №480/2737/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  01.02.2021 року