УХВАЛА

23 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 160/2176/20
адміністративне провадження № К/9901/4453/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н.В.,
суддів: Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е.
перевірив касаційну скаргу представника Арбітражного керуючого ОСОБА_1 - адвоката Волинець Тетяни Вікторівни на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року у справі №160/2176/20 за позовом Арбітражного керуючого ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, пунктів наказу та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
Арбітражний керуючий ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією ліквідаторів) від 16 травня 2019 року (протокол №82/05/19) в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора);
- визнати протиправним та скасувати пп.6 п.1 наказу Міністерства юстиції України №1906/5 від 21 червня 2019 року про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) від 13 березня 2013 року №230, виданого ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство юстиції України виключити з Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України запис про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 230 від 13 березня 2013 року, виданого ОСОБА_1 .
11 червня 2020 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18   листопада 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
На вказані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду  представником позивача подано касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 11   лютого   2021   року.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає наступне.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень суд першої інстанції вирішив розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Частиною шостою статті 12 КАС України регламентовано перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності, зокрема інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 КАС України), а також через складність та інші обставини (частина третя статті 12 КАС України).
Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Таким чином, відсутні підстави, за яких цю справу не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем дотримано порядок притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання обов`язків арбітражним керуючим ОСОБА_2 , а саме не проходження в строки встановлені законом курсів підвищення кваліфікації.
Доводи позивача з приводу того, що до нього не могло бути застосовано дисциплінарну відповідальність за не проходження підвищення кваліфікації у строки, встановлені Законом, оскільки він фактично не здійснює діяльність арбітражного керуючого, а проходить військову службу за контрактом, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими з огляду на те, що діяльність позивача не була припинена з підстав, визначених статтею 112 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», інформація про нього як арбітражного керуючого містилась в Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України, відтак позивач повинен був дотримуватись вимог щодо проходження підвищення кваліфікації у відповідності до статті 97 зазначеного Закону.
Доводи позивача з приводу того, що проходження підвищення атестації свідчитиме про порушення позивачем, який проходить військову службу за контрактом, вимог щодо несумісності, суд апеляційної інстанції також відхилив, оскільки проходження курсів підвищення кваліфікації є обов`язком арбітражного керуючого постійно поліпшувати рівень своїх професійних знать, а не безпосередньо родом оплачуваної трудової діяльності, а тому підвищення кваліфікації не може бути розцінене як виконання військовослужбовцем іншої оплачуваної роботи, на виконання якої встановлена заборона Законом.
Крім того, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними й доводи позивача з приводу порушення відповідачем строку на притягнення арбітражного керуючого ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, оскільки аналіз статті 97 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» свідчить, що законодавцем встановлено обов`язок проходження підвищення кваліфікації один раз на два роки, при цьому не проходження чергового підвищення кваліфікації є триваючим порушенням, яке полягає у тривалій у часі бездіяльності особи з приводу виконання встановленого законом обов`язку. Таким чином, відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у строк два місяці з моменту виявлення триваючого правопорушення допущеного позивачем.
Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний позивачем спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовна практика, що складалася з приводу спорів цієї категорії, відсутність ознак, які відрізняють цю касаційну скаргу від інших, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у цій справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, не підлягають касаційному оскарженню.
Оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, представник позивача у касаційній скарзі не навів підстав, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, за яких оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає перегляду в касаційному порядку, що є передумовою для перевірки вмотивованості підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Інші, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд ураховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі від 09 жовтня 2018 року, щодо неприйнятності заяви у справі "Азюковська проти України" (заява №26293/18), в якій заявником оскаржувалася відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. Так, ЄСПЛ указав, що застосування критерію малозначності у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України, Суд, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Арбітражного керуючого ОСОБА_1 - адвоката Волинець Тетяни Вікторівни на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11   червня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18   листопада 2020 року у справі №160/2176/20 за позовом Арбітражного керуючого ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, пунктів наказу та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                Н.В. Шевцова
Судді                                                                                                    Н.А. Данилевич
                                                                                                    В.Е. Мацедонська