ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року	Львів	Справа № 308/9792/20 пров. № А/857/1987/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання                    Смолинця А.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року (ухвалене у м. Ужгород судом у складі головуючого судді Бенца К.К., повний текст рішення складено 25 вересня 2020 року) у справі № 308/9792/20 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1  про затримання з метою забезпечення видворення за межі території України, суд-
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
У вересні 2020 року Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернулася до суду із позовом, яким просила затримати громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою забезпечення його видворення за межі території України, документи які посвідчуються особу – закордонний паспорт гр. Республіки Еритреї № НОМЕР_2 .
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Затримано громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення його видворення за межі території України на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що судом першої інстанції під час судового засідання не було з`ясовано обставин, яким чином він був в умовах адміністративного затримання доставлений до суду, чи було йому роз`яснено право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги, та судом не проведено перевірку виконання позивачем п. 9 Інструкції № 353/271/150, ст. 16 КАС України. Вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було оповіщено Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та запропоновано дану допомогу, чим порушено його права на правову допомогу. Зазначає, що під час судового засідання був присутній і самостійно представляв свої інтереси. Також зазначає, що клопотання про затримання іноземця можу бути подано міграційним органом до суду після подання адміністративного позову про його примусове видворення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення. Однак, вказує, що вказаного рішення відносно нього не приймалось та він його не отримував. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, повістки-повідомлення скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на офіційну електронну адресу учасників справи. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 127 КАС України часом вручення повістки вважається день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

 ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що відповідач - ОСОБА_2  о 11 год. 15 хв. 23 вересня 2020 року, в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, був переданий на територію України з Словаччини, який о 21 год. 15 хв. 18 вересня 2020 року був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку у складі групи осіб в районі №235-236 прикордонного знаку 2000 м. від Словацько - Українського кордону на ділянці відповідальності ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
На території України знаходився законно, як студент приватного вищого навчального закладу - інституту «Українського - американського університету Конкордія» у місті Київ, був документований посвідкою про тимчасове проживання на території України № НОМЕР_3 , дата закінчення 11.08.2024, орган, що видав - 8011.
В.о. начальника Чопського прикордонного загону листом №21/1050 повідомлено ректора навчального закладу - інституту «Українського - американського університету Конкордія» у місті Київ, про затримання громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1 .
Чопський прикордонний загін  подав клопотання до ДМС України про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні, відповідно до п.63 Постанови КМУ від 25.04.2018 №322.
Наказом №24-09/2020-lc від 24.09.2020 року ректора вищого навчального закладу - інституту «Українського - американського університету Конкордія» у місті Київ, громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1  відраховано з вказаного навчального закладу. 
На території України відповідач певний час знаходився законно, як студент Приватного вищого навчального закладу - інституту «Українського - американського університету Конкордія» у місті Київ, який був документований посвідкою про тимчасове проживання на території України № НОМЕР_3 , дата закінчення 11.08.2024, орган, що видав - 8011.
24.08.2020 року Чопським прикордонним загоном направлено лист №21/1042 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Київ та Київській області про скасування посвідки на тимчасове проживання на території України. 
24.09.2020 року Управління з питань тимчасового на постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Київ та Київській області, винесено  рішенням про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 . Внаслідок прийняття вказаного рішення,  громадянин Республіки Еритреї ОСОБА_1 втратив законність перебування на території України.
         Відповідно до протоколу про адміністративне затримання відповідача від 23.09.2020 року та протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 23.09.2020 року, відповідача затримано у відповідності до вимог  ст. 263 КУпАП. Дії відповідача кваліфіковані за ч.2 ст.204-1 КУпАП.
Окрім того, з матеріалів справи  вбачається, що особу відповідача ідентифіковано на підставі закордонного паспорту гр. Республіки Еритреї № НОМЕР_2 , про який позивач зазначає  у позовній заяві. 

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач гр.  Республіки Еритреї ОСОБА_1 не має законних підстав для перебування на території України та в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб, під час проведення прикордонно - представницької зустрічі був переданий на територію України з Словацької Республіки. При цьому суд врахував, що відповідач підлягає видворенню з України у зв`язку з тим, що посвідка на постійне місце проживання відповідача на території України є скасованою, а сам відповідач вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке. 
Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається     Законом України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”.
Згідно ч. 2  ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.
Відповідно до ч. 1  ст. 26 цього Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною 5  статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно ч. 1  ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,  центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України врегульовані  статтею 288 КАС України. 
Зокрема абзац 1 частини 1 вказаної статті 288 передбачає, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Отже, з системного аналізу наведених правових норм слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства мають передувати дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. А саме  видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України є можливим лише на підставі рішення адміністративного суду.
Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до частини 1  статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
З приведених положень законодавства слідує, що затриманню іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні є можливим якщо  відносно такої особи подано адміністративний позов про примусове видворення і  зібраними у справі доказами підтверджуються обставини, що така особа ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
Однак, в матеріалах розглядуваної адміністративної справи відсутні докази того, що відносно відповідача уповноваженим органом було прийнято рішення  про його примусове повернення в країну походження або третю країну, і позивач ухилився від його добровільного виконання у визначений у зазначеному рішенні строк. 
Також, станом на дату винесення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення (25.09.2020 року) матеріали даної справи не містять доказів звернення уповноважених органів до суду  про  примусове видворення відповідача за межі України, або існування процедури примусового видворення відповідача на виконання відповідного рішення суду.
Окрім зазначеного матеріали справи не містять  будь-яких доказів або обґрунтованих доводів позивача з яких вбачалось, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його втечі, або відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
Як наслідок приведених положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача та висновки суду першої інстанції про необхідність  затримання відповідача з метою забезпечення його примусового видворення є безпідставними та необґрунтованими належними доказами.
Посилання позивача стосовно обґрунтованості подання позову про примусове видворення на підставі того, що відповідач був затриманий за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пунктів пропуску у складі групи осіб, у зв`язку з чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, не спростовують вище викладених висновків щодо відсутності підстав для затримання відповідача з метою його видворення. 
Дані обставини щодо незаконного перетинання відповідачем кордону можуть слугують підставою для винесення постанови про адміністративне правопорушення, та свідчать про вчинення останнім адміністративного правопорушення, та аж ніяк не можуть бути підставою для його затримання з метою видворення.  
Крім того, слід зазначити, що рішенням Управління з питань тимчасового на постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Київ та Київській області № 80111500014489 від 24.09.2020 року скасовано посвідку на тимчасове проживання відповідача (а.с.16).
У даному рішення зазначено, що відповідно до п. 68 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня  отримання копії такого рішення (крім випадку, визначеного підпунктом 6 пункту 63 цього Порядку). 
Водночас, вказане рішення про скасування посвідки та матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем вказаної копії цього рішення. 
Отож, ухвалюючи 25.09.2020 року  оскаржуване судове рішення  про затримання відповідача з метою забезпечення його видворення за межі території України, суд першої інстанції не зважив та не урахував, що відповідач є особою яка ідентифікована, а термін для  застосування наслідків та відповідного добровільного виконання рішення Управління з питань тимчасового на постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Київ та Київській області № 80111500014489 від 24.09.2020 року у зв`язку із  скасуванням посвідки на тимчасове проживання відповідача не сплинув.
Слід зазначити, що апеляційну скаргу відповідач також обґрунтовує тим, що судом порушено право відповідача на правову допомогу, визначене  ст. 16 КАС України, пунктом 9 Інструкції № 353/271/150.
За приписами пункту восьмого частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають особи, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - на всі види правових послуг, передбачені частиною другою статті 13 цього Закону, з моменту подання особою заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до прийняття остаточного рішення за заявою, а також іноземці та особи без громадянства, затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з моменту затримання.
Тобто, з моменту затримання, особа має право на всі види правових послуг, які передбачені частиною другою статті 13 Закону «Про безоплатну правову допомогу», а саме має право на захист та здійснення представництва її інтересів у судах, інших державних органів.
Частиною третьою статті 19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» встановлено, що якщо особа належить до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги і письмово повідомляє про це особу або її законного представника, а також суд, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься представництво інтересів особи.
Вимогами пункту 9 Інструкції № 353/271/150 визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Частиною 3 статті 16 КАС України визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника (стаття 29 Конституції України).
Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Колегія суддів зазначає, що вимога надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком, встановленим Законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №473/4762/19.
Судом встановлено, під час судового засідання в суді першої інстанції був присутній відповідач, який самостійно представляв свої інтереси.  
Матеріали справи не містять доказів невідкладного інформування регіонального Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання іноземця та необхідність надання йому послуг  безоплатної правничої допомоги. Не містять матеріали справи і доказів  надання відповідачу правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
Як наслідок,  колегія суддів констатує порушення права відповідача на правову допомогу, що в свою чергу потягло за собою допущення судом першої інстанції неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та постановлення нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак  апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду  скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.
Згідно п. 11 ч. 6   ст. 12 КАС України, для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.
Керуючись ст. ст. 271, 272, 289, 308, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
                                  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року у справі № 308/9792/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Еритреї ОСОБА_1  про затримання з метою забезпечення видворення за межі території України - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року.