ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/376/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/1258/17 Категорія:  	Яценко Г.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 березня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Фетісової Т.Л., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 04 грудня 2020 року, ухваленого у складі судді Яценко Г.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Інспекція з питань захисту прав споживачів в Черкаській області про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Інспекція з питань захисту прав споживачів в Черкаській області про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що зі змісту надісланого їй банком листа вона дізналася, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №SAMDN51000135061566 від 21 січня 2014 року.
Стверджує, що не укладала, і не підписувала кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» та не мала жодного наміру на укладення договору кредиту. 
Звернувшись до банку з вимогою надати їй примірник договору, вона його так і не отримала, тому вважає, що такий договір взагалі відсутній. 
Водночас, 11 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір КС19-20 на виконання робіт по виготовленню та встановленню ПВХ конструкцій по розцінкам виконавця, під час укладання якого мала місце оплата вказаного договору, проте кошти були зняті з віртуального рахунку, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк» та перераховані на користь третьої особи (не на користь ФОП ОСОБА_2 ), яку встановити так і не вдалось. 
Правочин, укладений з ПАТ КБ «Приватбанк» є недійсним на тій підставі, що відповідач ввів при укладенні договору позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. 
Як вбачається із умов укладеного договору кредиту (який зберігається у ПАТ КБ «Приватбанк») договір надруковано дрібним нерозбірливим шрифтом. 
Оспорюваний кредитний договір був спрямований на одержання позивачем коштів (споживчого кредиту) для придбання товару. Відтак, визначення в оспорюваному договорі іншої мети використання кредиту, ніж та, для якої він брався також підтверджує факт обману позивачки, який свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача. 
Відповідач включив до умов оспорюваного договору положення про мету використання кредиту, відмінну від тієї, для якої цей договір укладався, тому такі умови є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, оскільки за умовами оспорюваного договору позивачка не могла отримати продукцію яку замовляла, і для отримання якої його укладала, внаслідок перерахування відповідачем кредитних коштів третій особі. 
На підставі викладеного позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір №SAMDN51000135061566 від 21 січня 2014 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» застосувавши наслідки недійсності правочину. 
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 04 грудня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №SAMDN51000135061566 від 21 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк».
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач включив до умов оспорюваного договору положення про мету використання кредиту, відмінну від тієї, для якої цей договір укладався. Такі умови, виходячи зі змісту статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, оскільки за умовами оспорюваного договору позивачка не могла отримати продукцію, яку замовляла і для отримання якої його уклала, внаслідок перерахування відповідачем кредитних коштів третій особі. 
Укладений між сторонами кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, вимогам Положення про кредитування ПАТ КБ «ПриватБанк» та іншим нормативним та законодавчим актам з регулювання банківської діяльності здійснення операцій ПАТ «КБ «ПриватБанк» за рахунками пенсійної карти № НОМЕР_1  реф. SAMDNWFC00001037442 та кредитної карти № НОМЕР_2  реф. SAMDN51000135061566  ОСОБА_1 , оскільки кошти  ОСОБА_1  за кредитним договором № SAMDN51000135061566 від 21 січня 2014 року не отримувала, сума заборгованості ОСОБА_1 не підтверджена. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні вимог позивача в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на підставі заяви позивача до пенсійного фонду, їй банком було видано пенсійну карту та кредитну карту. Ідентифікація клієнта відбулася по раніше заведеним в ЄКБ клієнта даним, а тому мало місце лише внесення додаткової інформації, а саме зміна статусу з працюючої на пенсіонера, тому нею було заповнено заяву на зміну анкетних даних.
З наданої виписки по рахунку вбачається, що кредитна карта станом на 21 січня 2014 року була випущена з нульовим кредитним лімітом, 16 квітня 2014 року банком було підвищено кредитний ліміт до 25 000 гривень, а 24 квітня 2014 року та 28 квітня 2014 року з неї було знято грошові кошти. До січня 2015 року боргів по картці у позивача не було, а 11 січня 2015 року ОСОБА_1 було здійснено покупку товару по кредитній програмі «Оплата частинами» на суму 10 800 гривень. Оплата проводилася через ПОС термінал, який виданий ФОП ОСОБА_2 на підставі договору. 12 січня 2015 року грошові кошти надійшли на рахунок ФОП ОСОБА_2 , а 09 лютого 2015 року позивачем було внесено перший платіж в сумі 633 гривні з урахуванням комісії, а в подальшому проплати припинилися та почав зростати борг. 
ОСОБА_1 ввела суд в оману заявивши, що за вікна вона розрахувалася з пенсійної карти, оскільки згідно процедури «Оплата Частинами» для оформлення кредиту використовується виключно наступні карти банку: «Універсальна», «Універсальна GOLD», елітні карти для VIP-клієнтів.
На підтвердження викладених обставин, скаржник надав до суду першої інстанції необхідні докази: заява позивача до пенсійного фонду, анкета-заява, фото клієнта з кредитною картою, витяг з програмних комплексів, виписки про рух коштів, договір про придбання вікон. Однак, суд першої інстанції не надав оцінки вищезазначеним доказам, тому прийшов до передчасного висновку про задоволення позову. 
Матеріалами справи підтверджено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк виконав всі вимоги встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» та положеннями правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. 
Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до ч.2 ст. 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком. 
Позивачем не надано переконливих доказів, які б підтверджували, що кредитний договір суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Висновки, висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки предмет розгляду справи не є тотожним з даною справою.
Місцевий суд на власний розсуд витлумачив висновки, викладені у вищезазначеній постанові Верховного Суду, оскільки в ній відсутні висновки щодо недійсності умов кредитного договору. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що рішення місцевого суду прийняте з суворим дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому скарга задоволенню не підлягає. 
Зазначає, що не укладала та не підписувала кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк», і не мала жодного наміру на укладення договору кредиту, та з метою з`ясування обставин щодо підписання договору кредиту, позивач неодноразово зверталася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою надати примірник договору та з`ясувати спірні питання, проте по даний час примірник договору не отримала, тому що такий договір взагалі відсутній.
Матеріалами справи підтверджується, що кошти зняті з віртуального рахунку відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанку» перераховані на користь третьої особи, встановити невідому особу не вдалося, оскільки, ПАТ КБ «ПриватБанк» інформацію про перерахунок коштів, суду не надав.
Враховуючи положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції правомірно було застосовано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.1 та абз. 1 ч.2 ст. 207 ЦК України в редакції, станом на 21.01.2014 року)
В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 квітня 2010 року ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої позивач виявила бажання оформити на своє ім`я ощадкнижку (депозит) (т.1 .а.с 148). 
Також, у заяві зазначено, що ОСОБА_1 погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (т.1 .а.с 148).
Вказана заява не є підтвердженням укладення між сторонами кредитного договору, оскільки її зміст не відображає суттєві умови притаманні кредитному договору встановленні статтею 1054 ЦК України.
Водночас, згідно листа ПАТ КБ «ПриватБанк» вих. №2145106464 від 12 червня 2015 року відповідач повідомив позивача, що відповідно до укладеного договору №SAMDN51000135061566 від 21 січня 2014 року їй було надано у користування кредитний ліміт. У зв`язку з порушеннями зобов`язань, сумарна заборгованість за вказаним договором, що становить як безпосередньо кредит, так і плату за користування ним, станом на 12 червня 2015 року складає 3 063 гривні 53 копійки (т.1 а.с. 8).
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України 04 липня 2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно виписки №8BFAP1D2H6TE4Q2S від 23 липня 2018 року, по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , угода №SAMDN51000135061566 від 21 січня 2014 року, банком було встановлено на даній карті кредитний ліміт у сумі 25 000 гривень 16 квітня 2014 року. В подальшому, по вищезазначеному картковому рахунку здійснювалися операції (т.1 а.с. 211-217).
Разом з тим, матеріали справи не містять укладеного між сторонами кредитного договору, оформленого у письмовій формі, в розумінні статті 207 ЦК України. Зазначені обставини підтверджуються й поясненнями сторін, викладених у заявах по суті справи.
Частиною 2 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз.1 ч.2 ст. 215 ЦК України).
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України).
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що кредитний договір №SAMDN51000135061566 від 21 січня 2014 року є нікчемним в силу приписів ч.2 ст. 1055 ЦК України, з огляду на те, що він укладений сторонами з недодержанням письмової форми.
Втім, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/3156/17.
Отже, заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення з вищевикладених підстав, тому місцевий суд не в повній мірі з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. 
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування та ухвалення нового рішення.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити, а рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 04 грудня 2020 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення яким:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Інспекція з питань захисту прав споживачів в Черкаській області про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору - відмовити.
Сплачений Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за платіжним дорученням №PROM4BGCL0 від 14 січня 2021 року судовий збір в сумі 1 261 
гривня 20 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений 25 березня 2021 року.

Судді