04.03.21
22-ц/812/453/21
Справа №489/3169/20
Провадження № 22-ц/812/453/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 березня 2021 року                                                    м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 – 
адвоката Дідух Крістіни Олегівни
на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., повний текст складено 16 листопада 2020 року, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Публічне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія", про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Публічне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - ПАТ «УПСК»), про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 25 жовтня 2019 року приблизно о 09:50 год біля ТЦ «Епіцентр» по проспекту Богоявленському, 234 В у м. Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля HONDA CIVIC, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова(шасі) НОМЕР_2 , що належить їй, та за кермом якого перебував її чоловік ОСОБА_3 та автомобіля марки ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 , за кермом якого перебував ОСОБА_1 .
Вказувала, що візуально оглянувши пошкодження автотранспортних засобів, водії досягнули домовленості про складання Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («європротоколу»).
У відповідному документі були освітлені обставини ДТП, зазначені сторони, а також за взаємною згодою сторони визначили винуватцем ДТП - ОСОБА_1 , цивільно-правову відповідальність якого було застраховано в ПАТ «УПСК», номер полісу AO 3148326.
Зазначала, що внаслідок зазначеної ДТП автомобіль HONDA CIVIC, державний номер НОМЕР_1 , отримав значні механічні пошкодження, які підлягали заміні/ремонту для можливості використання транспортного засобу.
Для відновлення можливості використання автомобіля вона за власні кошти оплатила ФОП ОСОБА_5 вартість відновлювального ремонту на суму 59 503 грн. 00 коп.
В подальшому страхова компанія ПрАТ «УПСК» на підставі вказаного «європротоколу», здійснила часткове відшкодування їй завданої відповідачем шкоди.
Страхове відшкодування у розмірі 26 118 грн.27 коп., сплачено 11 грудня 2019 року, доплата на підставі заяви про доплату страхового відшкодування, у розмірі 5 223 грн.65 коп. була здійснена 21 червня 2020 року.
Таким чином, ПрАТ «УПСК» виплатило позивачу страхове відшкодування на загальну суму 31 341 грн.92 коп.
Згідно ремонтної калькуляції № 7953-ZI від 17 грудня 2019 року, наданою ПАТ «УПСК», вартість відновлювального ремонту складає 60 773 грн. 45 коп.
Згідно висновку розрахунку фізичного зносу ДНЗ, також наданого даною страховою компанією, коефіцієнт фізичного зносу автомобіля HONDA CIVIC, державний номер НОМЕР_1 складає 0,5669.
За такого, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатило позивачу страхове відшкодування з урахуванням вказаного коефіцієнту фізичного зносу.
Оскільки, згідно з актом виконаних робіт від 11 листопада 2019 року нею сплачено на користь ФОП ОСОБА_6 фактичну вартість робіт/заміни пошкоджених деталей по ремонту автомобіля в сумі 59 503,00 грн., з яких ПрАТ «УПСК» виплатила їй 31 341 грн.92  коп., то ОСОБА_1 для повного відшкодування збитків, які в добровільному порядку він сплачувати не має наміру, повинен відшкодувати їй 28 161 грн.08 коп. 
Крім того, позивач вказувала, що внаслідок вказаної події вона тривалий час не могла використовувати свій транспортний засіб, витрачати час на поїздки до страхової компанії, ремонт автомобіля, сильно нервувала, а тому є підстави для відшкодування їй моральної шкоди у розмірі 3500 грн.
У зв`язку з розглядом цієї справи, позивачу адвокатом надано правничу допомогу у вигляді юридичної консультації, збирання доказів, підготовки позовної заяви на загальну суму 4204 грн. відповідно до умов договору №41-20 від 01 червня 2020 року за надання правової допомоги.
Враховуючи вищенаведене, просила стягнути на її користь матеріальні збитки в розмірі 28 161 грн.08 коп., моральну шкоду у розмірі 3500 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4204 грн. та судовий збір у сумі 1681 грн.60 коп.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 28 161 грн.08 коп. відшкодування матеріальної шкоди, 3500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, витрати по оплаті судового збору в сумі 1681 грн.60 коп. та витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 4204, 00 грн.
У грудні 2020 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дідух К.О. звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2021 року вищезазначену заяву залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Дідух К.О. подала на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що під час ухвалення заочного рішення було порушено право відповідача на доступ до правосуддя та подання доказів, право на справедливий суд. На адресу відповідача не надходило від суду жодних документів. Також вказувала, що оскаржуване рішення ухвалено передчасно, без з`ясування усіх обставин справи, надані позивачем докази є безпідставними та недопустимими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Не заперечуючи факт скоєння ДТП, представник відповідача в апеляційній скарзі зазначала про те, що обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, причиною порушення стало порушення обома сторонами Правил дорожного руху. За результатами огляду транспортних засобів було складено «європротокол» та за взаємною згодою виним визнали ОСОБА_1 
25 жовтня 2019 року представником ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», якою застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, складено акт огляду транспортного засобу, проте його (відповідача) про дату та час складання цього акту повідомлено не було. Ремонтні роботи та заміна запасних частин, про які вказує позивач у позові, вже були здійснені станом на 11 листопада 2019 року.
Таким чином відповідач був позбавлений можливості оскаржити як перелік пошкоджень, вказаних у цьому акті огляду, так і права на проведення незалежної автотоварознавчої експертизи для встановлення реального матеріального збитку.
Більш того, єдиним доказом на якому позивач ґрунтує свої вимоги є акт виконаних робіт від 11 листопада 2019 року, відповідно до якого виконавцем ремонтних робіт є ФОП ОСОБА_5 на суму 23400 грн. та придбання запчастин на суму 36103 грн, що загалом становить 59 503 грн. Однак таке спростовується заявою ФОП ОСОБА_5 , відповідно до якої, позивач не зверталася до нього, ремонтні роботи ним по ремонту автомобіля HONDA CIVIC, державний номер НОМЕР_4 не здійснював.
Отже, вказаний акт є неналежним та недопустимим доказом по справі.
Крім того, позивачем порушено порядок досудового врегулювання спору, оскільки після надання акту виконаних робіт, фіскального чеку, що підтверджує факт оплати ремонту пошкодженого транспортного засобу, повинна була звернутися до третьої особи, яка за результатами такого звернення могла переглянути розмір страхового відшкодування. Проте ОСОБА_2 таких дій не вчиняла.
На думку представника відповідача у задоволені позову належить відмовити, у зв`язку з незалученням в якості відповідача страхової компанії, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винної особи, а непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди, саме зі страховика, є підставою для відмови в позові до заподіювача шкоди.
30 жовтня 2019 року апелянт сплатив позивачеві частину вартості запасної частини – подушки двигуна. Відповідно до наряду -замовлення від 01 листопада 2019 року виданого СТО «Автомир Хонда», придбано подушку двигуна на суму 3803 грн.84 коп., при цьому не повідомивши страховика.
Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3500 грн., представник апелянта вказувала на те, що у порушення вимог ст.264 ЦПК України, суд при ухвалені оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки у позові не зазначено правові обґрунтування стягнення такої суми.
Також в апеляційній скарзі представник апелянта просила стягнути на користь відповідача витрати пов`язані з розглядом справи у розмірі 529 грн.74 коп., які сплачено за копію отриманої страхової справи. 
Правом на подачу відзиву позивач та третя особа не скористалися.
Про розгляд справи судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на наявними матеріалами справи сторони повідомлені.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону відповідає.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 25 жовтня 2019 року біля ТЦ «Епіцентр» по проспекту Богоявленському, 234 В у м. Миколаєві з вини ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_5 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки Honda Civic, державний номер НОМЕР_6 , власником якої є ОСОБА_2 .
За цією подією між сторонами було складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 25 жовтня 2019 року (європротокол), за змістом якого відповідач визнав себе винним. В цьому ж повідомлені були зазначені видимі пошкодження автомобіля позивача, а саме капот, переднє ліве крило, фара, бампер (а.с.8,10-13).
На час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «Українська-пожежна компанія», поліс №АО 3148326.
Внаслідок ДТП автомобіль автомобілю Honda Civic, державний номер НОМЕР_6 отримав механічні пошкодження та для відновлення можливості його використання позивач за власні кошти оплатила ФОП ОСОБА_5 вартість відновленого ремонту у розмірі 59503 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 11 листопада 2019 року( а.с.9).
Зазначена вище дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком.
Відповідно до ремонтної калькуляції №7953-від 17 грудня 2019 року, наданої страховиком вартість відновлювального ремонту складає 60 773 грн. 45 коп. ( а.с.11-12).
Згідно висновку розрахунку фізичного зносу ДНЗ, наданого страховою компанією, коефіцієнт фізичного зносу автомобіля HONDA CIVIC, державний номер НОМЕР_1 складає 0,5669 ( а.с.13).
ПрАТ «УПСК» у строки визначені діючим законодавством сплатило позивачеві 11 грудня 2019 року страхове відшкодування у розмірі 26 118 грн. 27 коп., 21 червня 2020 року доплату на підставі заяви про доплату страхового відшкодування у розмірі 5 223 грн.65 коп. 
Відповідно до ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).
Відповідно до ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водії транспортних засобів мають право складати повідомлення про ДТП («європротокол») без виклику працівників МВС України. 
Відповідно до розпорядження від 17 листопада 2011 року № 698 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про затвердження максимальних розмірів страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Державтоінспекції МВС України», максимальний розмір страхової виплати на день настання страхового випадку становить 50 000,00 грн.
Згідно зі ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
За приписами п.36.2. ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Статтею 29 та п.32.7 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а вартість складників аварійно пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.
Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).
Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення з особи, винної у ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) і страховим відшкодуванням, виплачених страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншим за страхове відшкодування (страхової виплати) (постанова Верховного Суд України від 02 грудня 2015 у справі № 6-691цс15).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Згідно зі ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Тобто, якщо позивачу недостатньо сплаченого страховиком відшкодування для повного відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи –  ОСОБА_1 на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.
Відповідно до акта виконаних робіт від 11 грудня 2019 року загальна вартість ремонту (з урахуванням вартості робіт і матеріалів) склала 59503 грн., які виконано ФОП ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 прийняті у повному обсязі, які остання оплатила у повному обсязі. Претензій сторони не мають.
Сплачена позивачем сума за проведений відновлювальний ремонт у розмірі 59503 грн. не перевищує розмір відновлювального ремонту, визначеного у ремонтній калькуляції №7953-ZI від 17 грудня 2020 року - 60773 ггрн.45 коп.
Виходячи із наданих позивачем до страхової компанії документів на підтвердження понесених витрат та з врахуванням вартості відновленого ремонту зазначено у ремонтній калькуляції від 17 грудня 2019 року, який відповідачем не спростований, страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 31341 грн.92 коп.
Отже, позивач надав суду докази щодо розміру майнової шкоди, які не спростовано відповідачем, і сумнівів у таких доказах не виникає.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що розрахунки по відновлювальному ремонту транспортного засобу здійснено з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля.
Суд першої інстанції, виходячи зі встановлених на підставі наданих доказів обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, отримавши від страховика страхове відшкодування, якого недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, одержаною ним від страховика.
Зважаючи на те, що ПрАТ «УПСК» виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 31341 грн.92 коп., а відтак невідшкодованими залишились кошти у розмірі 28 161 грн.08 коп., які суд першої інстанції з урахуванням положень ст.1194 ЦК України правильно стягнув з особи, винної у ДТП, а саме з ОСОБА_1 .
За такого, доводи апеляційної скарги щодо незалучення до участі в справі в якості відповідача страхової компанії,з якої належить стягнути кошти, є безпідставними.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що причиною ДТП стало порушення Правил дорожнього руху обома сторонами колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини спростовуються власноруч підписаним відповідачем Європротоколом у якого він визнав себе винним.
Аргументи апеляційної скарги про те, що при зверненні адвоката відповідача Дідух К.О. до ФОП ОСОБА_5 , останній заперечував як факт звернення до нього ОСОБА_2 , так і проведення ним ремонту належного їй транспортного засобу, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини спростовуються матеріалами справи, а саме актом виконаних робіт від 11 грудня 2019 року, який підписаний сторонами, скріплений печаткою фізичної особи-підприємця, а тому вважати його неналежним та недопустимим доказом у суду не має підстав.
Твердження апелянта про не зазначення у позові правового обґрунтування стягнення моральної шкоди у розмірі 3500 грн. і як наслідок вихід суду за межі позовних вимог, є помилковим, оскільки звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилаючись на положення ст.ст.23,1167 ЦК України просила про відшкодування заподіяної їй відповідачем моральної шкоди.
В той же час, апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності обрахування розміру моральної шкоди, тому в цій частині судове рішення не переглядається.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають й зводяться до переоцінки судом доказів.

За приписами ч.1,8 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, повинні подати до суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третіх осіб.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У апеляційній скарзі як додаток зазначено 11 письмових документів, проте жодного клопотання про долучення до матеріалів справи вказаного документу як доказу у порядку ст.83 ЦПК України не заявлялося. Будь-яких посилань на підтвердження яких обставин вказаний доказ надається та причини не надання його до суду першої інстанції не зазначено. 
За такого, колегія суддів не приймає до уваги надані відповідачем до суду апеляційної інстанції копії: акту огляду ТЗ, ремонтної калькуляції від 13 листопада 2019 року, страхових актів від 11 грудня 2019 року та 21 травня 2020 року, адвокатського запиту до ФОП ОСОБА_5 та докази його направлення, відповіді ОСОБА_5 від 15 грудня 2020 року, розписки від 30 жовтня 2019 року, адвокатського запиту на адресу ПАТ «УПСК» та докази направлення, відповідь ПАТ УПСК від 17 грудня 2020 року, дублікату квитанції від 03 січня 2021 року, полісу обов`язкового страхування від 03 березня 2019 року, як нових доказів на стадії апеляційного оскарження, оскільки згідно вимог ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Таке право надано було відповідачеві при зверненні до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду, однак він ним не скористався. Натомість, апеляційний суд не вбачає поважних причин, що об`єктивно не залежали від волі відповідача та перешкоджали подачі вказаних доказів до суду першої інстанції, а в силу вимог ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, залишивши без змін заочне рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дідух Крістіни Олегівни залишити без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                      Ж.М. Яворська
Судді                                                                                              Т.М. Базовкіна
       Л.М. Царюк

Повний тест постанови складено 04 березня 2021 року.