ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 січня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №585/1631/20 
Номер провадження 22-ц/816/125/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Яковця Євгенія Олександровича на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 жовтня 2020 року в складі судді Машини І.М., постановлене в м. Ромни, повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2020 року,  
                                                            в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, від дня пред`явлення позову і до досягнення неповнолітнім сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свої вимоги мотивувала тим, що 20.06.2019 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Під час шлюбу в них з відповідачем народився син - ОСОБА_3 . Вказує, що дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Також зазначає, що вона перебуває у частково оплачуваній відпустці по догляду за дитиною до трьох років та отримує лише допомогу по догляду за малолітньою дитиною, через що вона не має змоги працювати. Зазначає, що вона звернулася до суду із заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини, проте вказаних грошових коштів не вистачить для забезпечення достатнього та належного життєвого рівня сім`ї. Натомість відповідач працездатний, здоровий чоловік, має достатній, хоча і нерегулярний дохід, утримань за виконавчими документами з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей не має, працює в ДПТНЗ «Роменсьуке ВПУ» на посаді керівника фізичного виховання та отримує достатню заробітну плату, а тому спроможний надавати їй матеріальну допомогу проте не бажає робити цього добровільно.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно, від дня пред`явлення позову – 08.07.2020 року і до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 віку трьох років. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не було доведено його фінансової неспроможності надавати матеріальну допомогу на утримання дружини. Враховуючи обставину того, що малолітня дитина проживає разом з позивачкою, яка не працює в зв`язку з доглядом за малолітньою дитиною та додаткового доходу не має, натомість відповідач є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, отримує дохід та інших утриманців, окрім батька не має, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та присудження позивачці аліментів в розмір 1/6 частини всіх видів доходів відповідача.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – адвокат Яковець Євгеній Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи та застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове  - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що він щомісячно сплачує 1/4 частину своєї заробітної плати на аліменти на утримання сина. Розмір відрахувань, які здійснює роботодавець обраховується із заробітної плати до видачі, яка в його випадку складає 5000 грн. 00 коп. Починаючи з вересня 2020 року після відрахування з його заробітної плати аліментів на утримання сина в його розпорядженні залишається близько 3750 грн. вказує, що утримання позивачки може здійснюватися лише за наявності у нього такої можливості. Вказує, що зазначеної можливості він не має. Також зазначає, що оскільки позивачка звернулася за примусовим виконанням судового наказу, було відкрито виконавче провадження, а тому він вимушений додатково сплатити 141 грн. витрат виконавчого провадження. Крім того, він вимушений щомісячно витрачати близько 700 грн. на придбання ліків для батька. В зв`язку з переїздом до м. Ромни він вимушений винаймати кімнату у гуртожитку з 900 грн. щомісячно. Крім того, несе додаткові витрати в розмірі близько 700 грн. на покупку для сина дитячого харчування, памперсів, іграшок тощо. Вказує, що в зв`язку з необхідністю відвідувати свого сина та батька, які знаходяться в інших населених пунктах він вимушений витрачати кошти на пальне. В результаті понесення вказаних витрат він позбавлений коштів для власного утримання  Зазначає, що позивач отримує матеріальну допомогу від своїх батьків. Крім того, оскільки суд задовольнив частково заявлені до нього позовні вимоги, то відповідно мав зменшити суму стягнутого з нього судового збору.  
Від позивачки відзив на апеляційну скаргу, до суду не надходив.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, з 20.06.2019 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4,5).
Неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).
Сторони разом не проживають, що підтверджується довідками виконкому Довгополівської сільської ради Роменського району та довідкою Тростянецької сільської ради Ічнянського району Чернігівської області (а.с.6, 17).
Згідно з довідкою, виданою ПП «Рубін» від 24.06.2020 року, ОСОБА_1 з 23.10.2018 року працює на вказаному підприємстві на посаді інженера з охорони праці, проте перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.7).
Наказом Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.08.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 08.07.2020 року і до досягнення нею повноліття (а.с. 27 - 28).
Згідно з довідкою, виданою Державним професійно – технічним навчальним закладом «Роменське вище професійне училище» від 24.06.2020 року № 10, відповідач ОСОБА_2 працює у вказаному навчальному закладі на посаді керівника фізичного виховання. (а.с. 8). Його заробітна плата за період з грудня 2018 року по травень 2019 року склала 62224 грн. 31 коп.
31.08.2020 року між Державним професійно – технічним навчальним закладом «Роменське вище професійне училище» та ОСОБА_2 укладено договір оренди кімнати в гуртожитку на строк з 01.09.2020 по 30.09.2020 року. Вартість оренди кімнати у гуртожитку склала 30 грн. за добу проживання на 1 особу (а.с.66).
Відповідно до ч. 1  ст.75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. 
Частиною 4 ст. 84 СК України визначено, що право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.  
Згідно з ч. 6 ст. 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
З аналізу вказаної норми права, можна зробити висновок, що можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, відповідачем всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було доведено належними та допустимими доказами відсутності у нього можливості надавати матеріальну допомогу матері  своєї дитини,яка на даний час  не працює і джерелом її матеріального забезпечення є призначена виплата соціальної допомоги по догляду за дитиною до трьох років, розмір якої не забезпечує позивачу встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відповідач фактично  проживає окремо і  сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини.
Так, колегія суддів вважає неспроможними доводи відповідача стосовно відсутності у нього можливості надавати матеріальну допомогу позивачі з огляду на те, що він фактично утримує свого батька ОСОБА_4 , який є пенсіонером та інвалідом 3 групи, оскільки останній отримує пенсію, крім того вказана обставина не спростовує того, що відповідач за віком та станом здоров`я є працездатним і тому може надати матеріальну допомогу. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідачем було здійснено витрати на лікування батька і що вказані витрати містять регулярний характер.  
Також, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що ним здійснюються витрати на пальне з метою його переїзду до іншого населеного пункту з метою побачення з дитиною чи його батьками, з огляду на те, що вказані витрати є добровільним, як допомога своїм батькам і не носять регулярного характеру. Крім того, понесення відповідачем вказаних витрат не свідчить про його скрутне матеріальне становище, що не дає змоги надавати матеріальну допомогу позивачу. Доводи відповідача, що викладені в апеляційній скарзі  стосовно того, що фактично матеріальну допомогу позивачу надають її батьки, які мають підсобне господарство не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказана обставина не звільняє його від надання матеріальної допомоги позивачу, оскільки частиною 4 ст. 84 СК України встановлено, що зазначене право позивачки, з якою проживає дитина, не залежить від того, чи вона працює, та від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.  
Разом з цим, відповідач є працездатним, працевлаштований та отримує офіційний дохід, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру стягуваних на користь позивачки аліментів правильно врахував матеріальний стан відповідача, зокрема те, що останній сплачує аліменти на утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , витрачає кошти на найм житла в             м. Ромни, а тому в змозі надавати допомогу позивачу саме в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів щомісячно, до досягнення їх сином трирічного віку. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності визначених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання до досягнення їх сином трирічного віку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд
                                                            п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Яковця Євгенія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий -                                                                                       С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                   О.Ю. Кононенко

                                                                                                            В.І. Криворотенко