ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" лютого 2021 р.           Справа№ 925/613/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Станіка С.Р. 
 
секретар судового засідання         Макуха О.А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства  «Спортек-Черкаси»
на рішення Господарського суду Черкаської області
від                           14.07.2020 (повний текст рішення складено 21.07.2020)
у справі           № 925/613/20 (суддя Васянович А.В.)
за позовом Ватутінського виробничого управління житлово-комунального
                                     господарства Ватутінської міської ради
до                             Приватного акціонерного товариства   «Спортек-Черкаси»                 
про                         стягнення 20  124, 41 грн.           

В С Т А Н О В И В:

Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Спортек-Черкаси»  (далі - ПрАТ «Спортек-Черкаси», відповідач) про стягнення 20 124, 41 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 28 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 28.12.2018 щодо оплати послуг з управління  багатоквартирним будинком, відтак просило стягнути з відповідача 19 553, 44 грн. основного боргу, 167,67 грн. пені, 124,66 грн. інфляційних втрат та 278,64 грн. 3% річних.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що нежитлове приміщення, власником якого є відповідач, має окремий вхід і для його експлуатації не використовуються ліфти, підвальні приміщення, внутрішньобудинкові системи та газове обладнання багатоквартирного будинку. Відповідачем також не використовується електроенергія на спільних з іншими співвласниками площах. Відповідач має автономне опалення, освітлення та водопостачання. Відтак відповідач вважав, що в даному випадку у нього відсутні зобов`язання співвласника спільного майна багатоквартирного будинку, адже ним укладено окремі договори з постачальними організаціями, які надають послуги з обслуговування належного відповідачу нежитлового приміщення. Поточний ремонт, санітарно-технічні роботи, обслуговування внутрішньобудинкових систем проводяться за необхідності на підставі окремих угод, частина прибудинкової території, яка знаходиться перед магазином, обслуговується відповідачем самостійно (прибирання сміття, снігу, косіння трави). При  цьому, відповідач стверджував про ненадання позивачем жодних доказів на підтвердження обґрунтованості розрахунків частки обов`язкових платежів на утримання та ремонт нежитлового приміщення.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.07.2020 справі № 925/613/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Спортек-Черкаси» на користь Ватутінського виробничого управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради  19  553, 44 грн.  основного боргу,  167, 67 грн.  пені,  124, 66 грн.    інфляційних втрат,  278, 64 грн.  3% річних та  2  102, 00 грн. судового збору.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПрАТ «Спортек-Черкаси» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що  оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача 19 553, 44 грн. є передчасним, оскільки на момент спірних відносин заборгованість не є узгодженою, а позивач всупереч умовам договору  не повідомляв інформації, пов`язаної з виконанням Договору, тому відповідач й не здійснював оплати за ним. Також апелянт зазначав, що після  подання позову склав акт-претензію про ненадання позивачем послуг з управління, однак позивач на виклик відповідача не з`явився та на даний час не надав відповіді на складений акт-претензію. Вказаний акт-претензію від 31.07.2020 відповідач просив  долучити до матеріалів справи та врахувати судом, адже він був складений лише 31.07.2020, а тому не міг бути раніше наданий суду.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про безпідставність та необґрунтованість тверджень апелянта про  передчасність дій позивача щодо нарахування та стягнення з відповідача заборгованості  за надані послуги з управління багатоквартирним будинком, вказуючи не те, що  перелік послуг з управління, порядок нарахування  та здійснення оплати за їх надання визначено Договором та чинним законодавством. Також позивач заперечував проти тверджень відповідача про неповідомлення  інформації щодо виконання Договору, стверджуючи, що  в жовтні 2019  на виконання умов п. 12 Договору  на дошках оголошення біля кожного під`їзду було  розміщено звіт по виконанню умов Договору  за період з 01.01.2019 по 30.09.2019. За твердженнями позивача,  посилання відповідача на те, що частину функцій, покладених на позивача, відповідач здійснює самостійно не  підтверджено жодними належними та допустимими  доказами тощо.
Подане під час розгляду справи апеляційним судом клопотання відповідача (апелянта) про  зупинення провадження у справі до набрання чинності рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1516/20 відхилено апеляційним судом як безпідставне та необґрунтоване з огляду на те, що суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними у ній доказами, а заявником на загальних підставах не доведено неможливості ії розгляду  до розгляду справи № 925/1516/20.
В судове засідання апеляційної інстанції 09.02.2021 представник  відповідача (апелянта) не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому ухвали суду про призначення справи до розгляду, яку за наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення отримано уповноваженим представником відповідача 06.01.2021. Представники позивача, які прибули в судове засідання без належних документів на підтвердження своїх повноважень в порядку самопредстанвицтва, не були допущені апеляційним судом до судового процесу.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 09.02.2021 представник відповідача (апелянта), явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надіслав,  з огляду на недопущення представників позивача до судового процесу в зв`язку із відсутністю належних документів на підтвердження їх повноважень в порядку самопредставництва, апеляційний суд вважав за можливе  розглядати справу за відсутності  представників сторін  за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, Приватне акціонерне товариство «Спортек-Черкаси» є власником нежитлового приміщення за адресою: м. Ватутіне, вул. Ювілейна, будинок №17, загальною площею 298,8 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу №255 від 05.02.1996.
28.12.2018 між Ватутінським виробничим управлінням житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради (управитель за договором) та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м. Ватутіне, будинок №17 по вул. Ювілейна  (співвласник за договором) укладено Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком № 28 (далі Договір), за умовами п. 1 якого управитель зобов`язуався  надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком (далі - послуга з управління) за адресою: м. Ватутіне будинок №17 по вул. Ювілейна (далі - будинок), а співвласники зобов`язалися оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.
Список співвласників і площа квартир та приміщень,які перебувають у їх власності, станом на дату укладення Договору, зазначаються у додатку 1 до нього, що є невід`ємною його частиною (п. 2 Договору). 
Відповідно до п. 3 Договору послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території.
Послуга з управління включає:
утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, обслуговування ліфтів, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем);
купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;
поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.
Послуга з управління надається відповідно до вимог до якості згідно з додатком 4 до Договору, що є його невід`ємною частиною.
За змістом п.п. 6,7 Договору кожен із співвласників зобов`язаний оплачувати управителеві надані послуги з управління в порядку, за ціною та у строки, встановлені Договором, а управитель має право вимагати від співвласників оплати наданої послуги з управління в порядку, за ціною та строки, встановлені Договором.
Ціна послуги з управління становить 4,09 грн., в т.ч. ПДВ на місяць за 1 кв. м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення в будинку та включає: витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території, що міститься в додатку 5 до Договору; винагороду управителю (п. 10 Договору).
Таким чином розмір щомісячної плати з управління за нежитлове приміщення складає 1  222 грн. 09 коп. в місяць.
 Відповідно до Додатку 1 до Договору «Список співвласників будинку №17 по вул. Ювілейна і площа квартир та приміщень, що перебувають у їх власності» значиться й Приватне акціонерне товариство «Спортек-Черкаси» (порядковий номер 97).
За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (п. 6 ч. 1 ст. 1 вищевказаного Закону).
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно,яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За змістом ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до п. 10 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.
Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
За приписами ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»   (в редакції чинній на момент укладення договору) житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються згідно ст. 13 згаданого Закону на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 цієї ж  статті  обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, при цьому відсутність письмово оформленого договору не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Як вище згадувалось, в даному ж випадку, 28.12.2018 між Ватутінським виробничим управлінням житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м. Ватутіне, будинок №17 по вул. Ювілейна, одним з яких є відповідач,  укладено Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком № 28. 
Даний договір не визнавався недійсним в судовому порядку і до нього не вносилося будь-яких змін, зокрема щодо  переліку та ціни послуг, відповідно його умови є обов`язковими для сторін.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).
За приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору на підставі ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що ним за період з 01.01.2019 по 12.05.2020 на підставі укладеного Договору нараховано відповідачу  плату з надання послуг з управління багатоквартирним будинком в розмірі 19 553, 44 грн., яку  не здійснив відповідачем, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями п. 11 Договору сторони погодили, що плата за послугу з управління нараховується щомісяця управителем та вноситься кожним співвласником не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим на особові (розрахункові) рахунки співвласників (споживачів), відкритих у ВВУЖКГ, через банківські або поштові установи міста. За бажанням співвласника, оплата послуги з управління може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за заявлений позивачем період  строк оплати наданих ним послуг з управління багатоквартирним будинком на дату звернення з даним позовом до суду та ухвалення оскаржуваного рішення настав.
При цьому,  підписання окремих актів приймання-передавання отриманих послуг із кожним споживачем вище згаданий Договір не передбачає.
Водночас, періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання будинку та прибудинкової території встановлено в Додатку №4 до Договору.
Положеннями п.12 Договору передбачено, що управитель щороку не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії Договору звітує перед співвласниками про виконання кошторису витрат відповідно до п. 15 Договору та подає співвласникам на погодження новий кошторис витрат.
Новий кошторис витрат погоджується співвласниками шляхом прийняття  відповідного рішення у порядку, встановленому законом, з подальшим внесенням змін до Договору. У випадку, якщо новий кошторис витрат співвласниками не погоджено, продовжує діяти раніше погоджений кошторис витрат.  
Відповідно до п. 15 Договору інформацію, пов`язану з виконанням Договору, управитель доводить до відома співвласників шляхом розміщення відповідних інформаційних матеріалів на дошках оголошень біля кожного під`їзду. Під час розміщення інформаційних матеріалів управитель враховує вимоги законодавства про захист персональних даних.   
Доказів того, що позивачем  не доведено до відома співвласників, зокрема, до відома відповідача інформації про виконання Договору шляхом розміщення відповідних інформаційних матеріалів на дошках оголошень біля кожного під`їзду, відповідачем (апелянтом)  не надано суду.
При цьому, укладення відповідачем на свій розсуд та за власним бажанням будь-яких інших правочинів з третіми особами не є підставою для припинення зобов`язань, які виникли за Договором, предметом якого не є надання послуг з охорони приміщення відповідача, спостереження та технічне обслуговування засобів пожежної сигналізації відповідача, вивезення його твердих побутових відходів, утворених за результатами його господарської діяльності, я і не є предметом вказаного вище договору купівля-продаж (постачання) електричної та теплової енергії, водопостачання та водовідведення до нежитлового приміщення відповідача.
Договір передбачає, що послуга з управління включає обслуговування внутрішньобудинкових систем крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем.   
Разом з цим,  відповідачем (апелянтом) не надано жодних доказів на підтвердження будь-яких його заперечень чи зауважень щодо своєчасності та якості наданих послуг.
З приводу наданого відповідачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції акту-претензії від 31.07.2020 слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких визначено положеннями ст.ст. 13, 14 ГПК України, а також ст. 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ст. 80 цього Кодексу  чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті  відповідач повинен подати  докази разом з поданням  відзиву на позовну заяву.
За змістом ч. 4  згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. 
Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заперечення відповідача мають бути подані  останнім одночасно з відзивом на  позовну заяву, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована. 
За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить, що докази, якими  відповідач обґрунтовує свої заперечення повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів вчасно, а саме, з відповідним відзивом на позовну заяву.
Відсутність доказів як на момент подання позову, а тим більше на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів в порядку ст.269 ГПК України незалежно від причин неподання відповідачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/10002/19.
Відтак, оскільки вищезгадані докази, які подані відповідачем до апеляційного суду, не були подані ним суду першої інстанції разом з відзивом на позовну заяву і суд не давав їм оцінки, більше того ці докази не існували на момент розгляду справи місцевим судом та на момент ухвалення оскаржуваного рішення (14.07.2020), адже акт-претензія датований 31.07.2020, апеляційний суд не приймає вказані докази до уваги.
Інших доказів не отримання послуг за  Договором та/або неналежне  їх надання позивачем  відповідачем не надано.
З огляду на наведене,  апеляційний  суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 19  553, 44 грн. заборгованості за Договором доведено належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак вони підлягають задоволенню в повному обсязі.
Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 167,67 грн. пені, 124,66 грн. інфляційних втрат та 278,64 грн. 3% річних.
Учасники господарських відносин в силу положень ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене  ним  правопорушення у  сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).
Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється  у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-3 ст. 549 ЦК України ).
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).
За змістом ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.
Положеннями п. 24 Договору визначено, що за несвоєчасне та/або не в повному обсязі внесення плати за послугу з управління співвласники сплачують управителю пеню в розмірі 0,01 відсотка суми простроченого платежу, яка нараховується за кожен день прострочення, але не вище 0.01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. При цьому загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100% загальної суми боргу.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, нарахованої за період з 11.06.2019 по 11.03.2020, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 167,67 грн. пені, які є арифметично вірними та розрахованими відповідно до умов Договору та вимог чинного законодавства.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний суд дійшов висновку, що такі нарахування позивачем виконано арифметично правильно й відповідно до чинного законодавства, відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 124, 66 грн. інфляційних втрат та   278, 64 грн.  3% річних
Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального  права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства  «Спортек-Черкаси» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 14.07.2020 у справі № 925/613/20 - без змін.
Матеріали справи №925/613/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

                                              Повний текст постанови складено 15.02.2021

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                С.Р. Станік