ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1322/20  Номер провадження 22-ц/814/241/21	Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2020 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначені) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд
в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 24.11.2008 року у сумі 135 652 грн. 85 коп.
Заявлені вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним договором б/н від 24.11.2008 року.
       
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку давності. 

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі. 
  В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції залишив поза увагою строки дії картки та час звернення банку до суду і помилково застосував позовну давність при вирішенні спору.
Також зазначав, що при вирішенні спору по суті суд першої інстанції безпідставно відкинув докази, надані Банком в обґрунтування заявлених вимог 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 24.11.2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та прохав надати йому кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 500 грн. (а.с.20).
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам складає між ним і Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с.30 зворот).
Згідно звороту анкети-заяви від 24.11.2008 року ОСОБА_1 своїм підписом погодив отримання кредитної карти з сумою кредитного ліміту у розмірі 500 грн. з базовою процентною ставкою у розмірі 3% щомісяця на залишок заборгованості без сплати щомісячної комісії (а.с.20 зворот).
Характеристкою умов кредитного договору визначено порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітнім періодом (а.с.21).
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 у межах укладеної угоди отримав кредитні картки: 
24.11.2008 року – НОМЕР_1 з терміном дії до 06/12; 
13.04.2011 року – НОМЕР_2 – з терміном дії до 12/14;
31.07.2012 року – НОМЕР_3 – з терміном дії до 10/15;
06.06.2017 року – НОМЕР_4 – з терміном дії до 12/19. (а.с.19)
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 старт карткового рахунку за спірним договором відбувся 24.11.2008 року з встановленням кредитного ліміту у розмірі 500 грн., однак в подальшому змінювався, так 17.06.2009 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 290 грн., 21.08.2009 року - 210 грн, 15.09.2009 року – 170 грн., 21.10.2009 року – 120 грн, 21.01.2011 року – 220 грн, 24.02.2011 року – 320 грн, 13.04.2011 року – 1100 грн, 17.12.2012 року – 660 грн, 07.08.2015 року – 660 грн, а 01.11.2019 року кредитний ліміт було встановлено у розмірі 0,00 грн. (а.с.18).
Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», загальна сума заборгованості за період з 24.11.2008 року по 30.06.2020 року становить 135 652,85 грн., з яких: 
659 грн. 93 коп. – заборгованість за кредитом;
134 992 грн. 92 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом (а.с.5-11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов подано із пропуском строку позовної давності, оскільки матеріали справи не містять доказів переривання строку позовної давності шляхом визнання позичальником заборгованості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», апеляційний суд виходить з такого.
Факт укладення між сторонами кредитного договору на підставі анкети-заяви від 24.11.2008 року підтверджується доказами по справі.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10 цс-18.
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується випискою за договором АТ КБ «ПриватБанк», що 15.11.2012 року у відділенні банку шляхом переведення особистих коштів з іншої картки ОСОБА_1 здійснено сплату по кредиту у розмірі 100 грн., а в подальшому банком здійснювались автоматичні списання процентів за прострочений кредит, процентів за користування кредитним лімітом, штрафів за прострочення (а.с.15). Тобто матеріалами справи підтверджено, що після листопада 2012 року ОСОБА_1 не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним боргу та не користувався кредитними коштами взагалі. 
Отже, початок перебігу строку звернення до суду у банку розпочався з 15.11.2012 року та закінчився 15.11.2015 року, натомість банк звернувся до суду з позовом у серпні 2020 року. 
Стверджуючи про помилковість висновків суду першої інстанції щодо пропуску строку давності, банк посилається на долучену до позову довідку про видачу ОСОБА_1 кредитних карток, згідно якої остання картка видана йому 06 червня 2017 року строком дії до грудня 2019 року (а.с.19).
Зазначена довідка не відповідає загальноприйнятим у діловодстві вимогам до документа – наявна на ній крива лінія, виконана кульковою ручкою без зазначення П.І.Б. і посади особи, яка його виконала, не дає підстав вважати цей документ підписаним, тому ця довідка не є доказом у розумінні приписів ст.76 і ст.95 ЦПК України. 
Слід звернути увагу, що у листопаді 2008 року ОСОБА_1 видана кредитна картка № НОМЕР_1 , про що зазначено у анкеті-заяві (а.с.20 зворот).
У виписці по договору, що долучена до позовної заяви (а.с.12-17), у колонці «Картка» зазначений саме той номер картки, яка видана у листопаді 2008 року – № НОМЕР_1 , по усіх операціях до листопада 2019 року. Виписка по договору не містить відомостей про зміну номерів картки чи про видачу карток з номерами, які зазначені у довідці на а.с.19. 
Належних і допустимих доказів про видачу ОСОБА_1 інших кредитних карток і, відповідно, продовження строку дії кредитних відносин суду не надано.

       Долучені до апеляційної скарги документи апеляційній суд відповідно до приписів ч.3 ст.367 ЦПК України до уваги не приймає і не досліджує, оскільки банком не надано доказів існування обставин, які б унеможливлювали подання цих доказів суду першої інстанції. 

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ця цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову (135 652,85 грн.) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В: 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення. 

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 13 січня 2021 року

     Головуючий суддя                                                   О. А.Лобов  

     Судді                                                                          А.І.Дорош

В.М. Триголов