ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року	Львів	Справа № 300/2782/20 пров. № А/857/1624/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Хітрень О.Ю.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року (прийняту у м. Івано-Франківську суддею Шумеєм М.В.; дата складення ухвали в повному обсязі не вказана) про залишення позову без розгляду в адміністративній справі № 300/2782/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,

                                                   В С Т А Н О В И В :

13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку при його звільненні, а саме - невиплат у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби) за період з 11 жовтня 2019 року по 25 березня 2020 року - день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - терміном 166 днів, із розрахунку 469,79 грн в день, у сумі 77 985,14 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що проходив військову службу у відповідача, звідки був звільнений 11 жовтня 2019 року. Проте під час проходження вказаної військової служби йому не нараховувалась та не виплачувалась грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Вказані суми, відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 300/2204/19, були виплачені йому в повному обсязі 24 березня 2020 року, про що він дізнався із повідомлення ВЧ НОМЕР_1 07 жовтня 2020 року із довідки за № 350/484/1/1582, яка була видана йому 09 жовтня 2020 року відповідно до його звернення від 21 вересня 2020 року.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку звернення до суду було відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення залишено без розгляду.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що ухвала суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спірні суми є складовою грошового забезпечення, а частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відтак, мотиви суду про пропущення строку звернення до суду з посиланням на норми частини першої статті 233 КЗпП України не відповідають приписам частини другої цієї статті, яка чітко регулює такі відносини, що підтверджується Рішенням Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 та численною судовою практикою, в т.ч. й правовими позиціями Верховного Суду. Зазначає, що правом на звернення до суду він може вільно розпорядитись на власний розсуд в межах процесуального закону, який не встановив обмежень строку звернення до суду.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом 13 жовтня 2020 року.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року було відкрите провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
25 листопада 2020 р. від відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на пропущений позивачем процесуальний строк звернення до суду.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу п`ятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом подання належним чином аргументованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з долученням відповідних належних доказів, підтверджуючих, що позивач не знав або не міг дізнатися про порушення своїх прав.
Від позивача 04 грудня 2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій просить суд поновити процесуальний строк звернення до суду. 
До заяви долучено виписку № 16660 із медичної картки стаціонарного хворого, моніторингове спостереження від 11.08.2020, виписку із медичної картки стаціонарного хворого № 1597/2020, виписку з нейрохірургічного відділення № 1333320, посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Розглянувши подану заяву, дослідивши матеріали позовної заяви, суд першої інстанції ухвалою від 09 грудня 2020 року відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку звернення до суду, а його позовну заяву до ВЧ НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення залишив без розгляду.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що частиною 3 статті 123 КАС України визначено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з частиною другою статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
За приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17.07.97) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви від 30.08.2006 (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані".
Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Суд першої інстанції також вказав, що подані докази не підтверджують те, що позивач не знав або не міг дізнатися про порушення своїх прав пізніше за день фактичної виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій. 
Також суд не визнав причини пропуску трьохмісячного процесуального строку звернення до суду поважними, оскільки з моменту початку обрахунку цього строку - 25.03.2020 (день фактичної виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій) до моменту звернення позивача до суду (13.10.2020) пройшло більше шести місяців, а подані позивачем документи в своїй сукупності підтверджують таку поважність тільки за один місяць.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. 

Як зазначено вище, позивач був звільнений з військової служби 11 жовтня 2019 року, а повний розрахунок з ним було проведено 25 березня 2020 року. 
Вказане є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який тривав з 11 жовтня 2019 року по 25 березня 2020 року.

Разом з тим, вирішуючи питання про дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із частиною другою цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
А частиною третьою цієї статті встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу.

Таким законом є КЗпП України, відповідно до частини першої статті 233 якого працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу роз`яснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, на спірні правовідносини поширюється встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України спеціальний тримісячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про проведений з ним фактичний розрахунок.

З урахуванням того, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки була перерахована 25 березня 2020 р., що підтверджується випискою «Приватбанку» від 21.09.2020) про що він дізнався або повинен був дізнатися в день отримання коштів, а з позовом до суду про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку звернувся лише 13 жовтня 2020 року, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про залишення позову без розгляду відповідно до статтей 122, 123 КАС України, оскільки позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, а наведені ним підстави не можна вважати поважними для поновлення цього строку.
На підтвердження причин поважності пропущення строку позивач подав медичні документи за період з 10 по 24 лютого 2020 року, за 11 серпня 2020 року, за період з 19 по 26 серпня 2020 року та за період з 16 по 20 жовтня 2020 року, тобто із пропущених 6 місяців 18 днів (з 25.03.2020 по 13.10.2020) докази поважності надано лише щодо 9 днів.

При цьому колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги в тому, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи частини другої статті 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки спір у цій справі не є спором про стягнення на користь позивача належної йому заробітної плати, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача не є складовою грошового забезпечення.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, п. 29).
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність залишення позовної заяви без розгляду.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                               П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року про залишення позову без розгляду в адміністративній справі № 300/2782/20 – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 05 березня 2021 року.
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду