Єдиний унікальний номер 240/842/18 
Номер провадження 22-ц/804/82/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 січня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Азевича В.Б.,
суддів: Кішкіної І.В., Никифоряка Л.П., 
за участю секретаря Кіпрік Х.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 240/842/18 в режимі відеоконференції за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл нежитлового приміщення в натурі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 17 серпня 2020 року (суддя Щербак Ю.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в с.м.т. Олександрівка Донецької області, текст повного судового рішення складено 21 серпня 2020 року),- 
В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про розподіл нежитлового приміщення в натурі.
Свої вимоги обґрунтували тим, що за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення вони разом з відповідачкою придбали у спільну часткову власність нежитлове приміщення, площею 91,5 кв. м, розташоване в АДРЕСА_1 . Частки кожного є рівними та складають по 1/3 частки приміщення. На даний час виникла потреба виділу часток позивачів для подальшого їх спільного користування, тому просили суд виділити їм в натурі у спільну часткову власність 2/3 частки вищезазначеного нежитлового приміщення, загальною площею 61 кв.м, по 1/2 частці кожній з позивачів. Крім того, просили виділити ОСОБА_3 1/3 частку вказаного нежитлового приміщення, загальною площею 30,5 кв. м та припинити право спільної часткової власності сторін на спірне нежитлове приміщення.
Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 17 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
На вказане судове рішення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.
В апеляційній скарзі позивачі наполягають на запропонованому експертом варіанті розподілу приміщення № 1. Вказаний варіант розподілу передбачає рівний розмір часток по 30,5 кв.м. Приміщення є суміжними у позивачів, оскільки ними виділяється у спільну власність 2/3 приміщення. При вказаному варіанті розподілу виділені приміщення задовольняють вимогам будівельних норм. Приміщення після виділення в натурі придатні до експлуатації після переобладнання.
Від представника відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідачка згодна з рішенням суду щодо неможливості поділу нежитлового приміщення за варіантом № 1, на якому наполягають позивачі. В зазначеній частині вважає рішення законним та обґрунтованим. В той же час погоджується з доводами скаржників в частині невідповідності висновку суду діючому законодавству та обставинам справи щодо неможливості поділу об`єкта нерухомого майна в натурі на підставі документів, які надані суду. Вважає, що поділ об`єкта можливий за варіантом № 3а, який відповідає вимогам діючого законодавства, не потребує будь-яких документів для реконструкції приміщення, оскільки реконструкція за цим варіантом передбачає лише закладення дверного отвору, що не потребує дозволу. До того ж, за цим варіантом сторони мають окремий вхід до своєї частини приміщення та до комунікацій. Крім того, за таким варіантом поділу відступлення від розміру часток співвласників незначне. Відповідачка погоджується на зменшення своєї частки без додаткової компенсації при поділі майна за варіантом № 3а, про що вона неодноразово наголошувала в судовому засіданні. Просить апеляційну скаргу позивачів задовольнити частково, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про розподіл приміщення в натурі задовольнити частково, та поділити приміщення за варіантом № 3а.
Представник позивачів адвокат Макєєв О.В. підтримав доводи апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Корольова О.І. просили залишити рішення суду без змін або провести розподіл за варіантом № 3а.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачів підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого дублікату договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 квітня 2003 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали в рівних частках кожна нежитлове приміщення, що розташоване в жилому будинку АДРЕСА_1 . Нежитлове приміщення «Молочна кухня» вбудоване в жилий будинок АДРЕСА_1 – залізобетонні панелі, загальною площею 91,2 кв. м. Договір зареєстровано в реєстрі під № 542.
За інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно нежиле приміщення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване в АДРЕСА_1 , загальною площею 91,5 кв. м, знаходиться у приватній спільній частковій власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з визначенням часток в розмірі по 1/3 кожній. Підстава виникнення права власності – договір купівлі-продажу № 542 від 10 квітня 2003 року, виданого Олександрівською державною нотаріальною конторою. Державна реєстрація відбулась 2 листопада 2004 року.
Суду наданий технічний паспорт на будинок «Ваша аптека» із зазначенням плану приміщення, загальною площею 91,5 кв. м.
За висновком експерта № 2485/2486, складеним 6 серпня 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, визначено варіанти розподілу вбудованого приміщення в частинах 2/3 та 1/3 , а також 1/3,1/3,1/3.
Визначена ринкова вартість нежитлового приміщення, загальною площею 91,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка на дату проведення експертизи складає 186 587 грн без ПДВ. Ринкова вартість 1м2 вбудованого приміщення становить 2 039,2 грн.
Визначені варіанти розподілу під №№ 1-3.
За результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи експертом складено висновок № 275-276 від 16 березня 2020 року та визначено додаткову можливість розподілу приміщення за варіантом під № 3а.
Розрахована вартість переобладнання за варіантами.
Позивачки наполягають на виділі їм в натурі у спільну часткову власність частину приміщення за варіантом розподілу під № 1 як єдиний можливий варіант та категорично відкидають можливість виділу їм приміщення за іншими варіантами.
Судом враховано, що за першим варіантом розподілу 2/3 частки вбудованого приміщення складають 61 кв. м, вартість якої дорівнює 124 391,2 грн та складається з таких приміщень: торгівельного залу, площею 20,8 кв.м (номер експлікації -1); кабінету завідуючого, площею 8,5 кв. м (н.е. 2); коридору, площею 3,9 кв. м (н.е.3); матеріальної (складу), площею 10 кв. м (н.е.7); матеріальної (складу), площею 6,0 кв. м (н.е.9); матеріальної (складу), площею 4,9 кв. м (н.е.10); санвузла, площею 3,3 кв. м (н.е. 11); частини коридору, площею 3,6 кв. м (н.е.4).
Виділена в натурі частка 1/3 складає приміщення загальною площею 30,5 м2, вартістю 62 195,6 грн: матеріальної (складу), площею 15,1 кв. м ( н.е.8); кімнати відпочинку (кабінет), площею 10,1 кв. м (н.е.6); комори, площею 1,8 кв. м (н.е.5); частини коридору, площею 3,5 кв. м (н.е.4).
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вважав слушними заперечення відповідача та її представника, що в разі виділу позивачам належної їм частки у спірному майні, відповідач отримує приміщення, яке взагалі не має виходу, а отже, остання не має доступу до належного їй приміщення та комунікацій. Крім того, позивачами не надано документів, що дають право на виконання робіт, які передбачаються втручання в несучі та огороджуючі конструкції (зовнішні стіни).
Проте, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
За частинами 1-4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як встановлено частинами 1-3 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.
Відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Частиною 1 статті 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Згідно із частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.
У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 дійшов такого висновку: «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».
Аналогічної практики дотримується Верховний Суд, розглядаючи справи про поділ об`єктів нерухомого майна.
Як передбачено частино 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.06.2019 р. по справі № 645/6898/15-ц висловив таку правову позицію: «При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричиняє припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 за схожих обставин зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.»
У справі, що розглядається апеляційним судом, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 просили виділити їм в натурі частку нежитлового приміщення, яка є адекватною розміру їх часток у праві власності на спільне майно та припинити право спільної сумісної власності з відповідачем, оскільки вони не дійшли домовленості щодо його поділу. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.04.2019 р. по справі № 545/3753/16-ц зазначив, що системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30.01.2019 р. по справі № 642/5446/14-ц зазначивши, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. 
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 по справі № 361/4047/17 виклав аналогічну правову позицію, та зокрема зазначив, що виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Така ж сама правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.
Суд першої інстанції, розглядаючи цей спір, наведеного не урахував, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволення позовних вимог.
За висновком експерта № 2485/2486, складеним 06 серпня 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, визначено варіанти розподілу вбудованого приміщення в частинах 2/3 та 1/3 , а також 1/3,1/3,1/3.
За першим варіантом розподілу:  - 2/3 частки вбудованого приміщення складають 61 кв. м, вартість якої дорівнює 124 391,2 грн та складається з таких приміщень: торгівельного залу, площею 20,8 кв.м (номер експлікації -1); кабінету завідуючого, площею 8,5 кв. м (н.е. 2); коридору, площею 3,9 кв. м (н.е.3); матеріальної (складу), площею 10 кв. м (н.е.7); матеріальної (складу), площею 6,0 кв. м (н.е.9); матеріальної (складу), площею 4,9 кв. м (н.е.10); санвузла, площею 3,3 кв. м (н.е. 11); частини коридору, площею 3,6 кв. м (н.е.4);  - 1/3 складає приміщення загальною площею 30,5 м2, вартістю 62 195,6 грн: матеріальної (складу), площею 15,1 кв. м ( н.е.8); кімнати відпочинку (кабінет), площею 10,1 кв. м (н.е.6); комори, площею 1,8 кв. м (н.е.5); частини коридору, площею 3,5 кв. м (н.е.4).
Позивачі наполягають на виділі їм в натурі у спільну часткову власність частину приміщення за варіантом розподілу № І.
За варіантом розподілу ІІІа згідно висновкам додаткової експертизи №275-276 від 16.03.2020 року, на який посилається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, приміщення першої частини з 2/3 частки складатиме 62.2 кв м, а приміщення другої частки з 1/3 – 29.3 кв. м, тобто такий запропонований експертом варіант не відповідає розміру часток співвласників. 
Згідно з пунктами 1.2, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2). Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. 
Відповідно до пункту 2.7 цієї Інструкції спори щодо поділу об`єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку. 
Пунктами 3.2, 3.3 Інструкції від 18 червня 2007 року N 55 визначено, що право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. 
За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. 
Сторони не досягли згоди, що поділу спірного об`єкту нерухомого майна, з огляду на небажання відповідача погодити варіант поділу приміщення, який був запропонований позивачами, що підтверджується матеріалами справи.
Разом з тим, слід зауважити, що судове рішення оскаржуються в апеляційному порядку позивачами лише в частині вирішення їх позову, враховуючи зазначене, та ту обставину, що відповідач зустрічного позову не подавала та не оскаржувала рішення суду першої інстанції, тому і переглядається тільки в цій частині.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд, проаналізувавши висновок судової будівельно-технічної експертизи № 2485/2486 від 06 серпня 2019 року, виходить з наявності технічної можливості переобладнання приміщення в окремі ізольовані приміщення, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності, та не потребує виплати грошової компенсації, а також з того, що розподіл приміщення за варіантом № 1 не завдасть неспівмірної шкоди господарському призначенню спірного нежитлового приміщення.
Виходячи з розміру часток співвласників та технічної можливості виділу частки в натурі, запропонований експертом варіант № 1 (висновок № 2485/2486 від 06 серпня 2019 року) розподілу спільного майна не можна вважати несправедливим варіантом поділу приміщення порівняно з варіантом № ІІІа (висновок експерта №275-276 від 16.03.2020 року). На думку апеляційного суду, запропонований варіант найбільше відповідає інтересам співвласників та належним їм ідеальним часткам.
Окрім того, суд апеляційної інстанції при поділі спірного об`єкту нерухомості за варіантом №1 вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розділити приміщення №4 перегородкою, а ОСОБА_3 - зробити дверний отвір із приміщення №6 назовні (згідно з додатком №1 висновків експерта судової будівельно-технічної експертизи № 2485/2486 від 6 серпня 2019 року), а також - зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розділи всі інженерні комунікації, та/або особові рахунки, при узгоджені з відповідними установами на підставі спеціальних дозвільних документів, які надаються уповноваженими органами державної влади та сплатити вартість переобладнання інженерних комунікацій пропорційно до виділеної за рішенням суду частки, а саме: відповідно 2/3 необхідних витрат на переобладнання - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та 1/3 необхідних витрат на переобладнання - ОСОБА_3 , нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
У зв`язку з виділом позивачам на праві власності їх частки приміщення в натурі слід припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлове приміщення загальною площею 91,5 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже апеляційна скарга та позовні вимоги підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із проведенням експертизи.
Як передбачено частинами 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги позивачів та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, слід здійснити новий розподіл судових витрат, понесених позивачами у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, розподілити судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції та витрати, пов`язані із проведенням експертизи, а саме: судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції – 1 490, 60 грн, - переглядом справи у суді апеляційної інстанції – 2 305,20 грн та витрати на проведення судової експертизи – 5 275,20 грн, всього 8 990 грн.
Враховуючи зазначене, з відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, переглядом справи у суді апеляційної інстанції та витрати на проведення судової експертизи по 4 495,00 грн (8 990 грн : 2), кожному.
Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , задовольнити.
Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 17 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
В порядку поділу спільної часткової власності провести розподіл вбудованого нежитлового приміщення загальною площею 91,5 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту № 1, запропонованому згідно з висновком експерта № 2485/2486 від 06 серпня 2019 року, та виділити в натурі на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , 2/3 частки приміщення загальною площею 61 кв.м, по 1/2 частці з 2/3, кожній, а саме: торгівельний зал, площею 20,8 кв.м (номер експлікації -1); кабінет завідуючого, площею 8,5 кв.м (н.е. 2); коридор, площею 3,9 кв. м (н.е.3); матеріальну (склад), площею 10 кв.м (н.е.7); матеріальну (склад), площею 6,0 кв.м (н.е.9); матеріальну (склад), площею 4,9 кв.м (н.е.10); санвузол, площею 3,3 кв.м (н.е. 11); частину коридору, площею 3,6 кв.м (н.е.4). ОСОБА_3 виділити в натурі на праві власності 1/3 частку приміщення загальною площею 30,5 кв.м, а саме: матеріальну (склад), площею 15,1 кв.м (н.е.8); кімнату відпочинку (кабінет), площею 10,1 кв.м (н.е.6); комору, площею 1,8 кв.м (н.е.5); частину коридору, площею 3,5 кв.м (н.е.4).
Зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розділити приміщення №4 перегородкою (згідно з додатком №1 висновків експерта судової будівельно-технічної експертизи № 2485/2486 від 6 серпня 2019 року).
Зобов`язати ОСОБА_3 зробити дверний отвір із приміщення №6 назовні (згідно з додатком №1 висновків експерта судової будівельно-технічної експертизи № 2485/2486 від 6 серпня 2019 року). 
Зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розділи всі інженерні комунікації, та/або особові рахунки, при узгоджені з відповідними установами на підставі спеціальних дозвільних документів, які надаються уповноваженими органами державної влади та сплатити вартість переобладнання інженерних комунікацій пропорційно до виділеної за рішенням суду частки, а саме: відповідно 2/3 необхідних витрат на переобладнання - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та 1/3 необхідних витрат на переобладнання - ОСОБА_3 , нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлове приміщення загальною площею 91,5 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, переглядом справи у суді апеляційної інстанції та витрати на проведення судової експертизи по 4 495,00 (чотири тисячі чотириста дев`яносто п`ять) гривень кожному.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:        В.Б. Азевич

Судді:         І.В. Кішкіна

         Л.П. Никифоряк

Повний текст постанови складено 15 січня 2021 року.

Суддя-доповідач     В.Б. Азевич