Ухвала
 
23 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 569/10285/17
провадження № 61-46757св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,              Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення після прийняття постанови Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року в складі судді Ковальова І. М. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати недійсним з підстав невідповідності вимогам закону та інтересам держави і суспільства договір позики, укладений 14 червня 2000 року у формі розписки, складеної від його імені, про отримання від ОСОБА_2 позики в сумі 10 000,00 дол. США.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня                 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року, в задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року - без змін.
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернувся із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, яким просив мотивувати відмову у визнанні судом наданих ним доказів та пояснень, які свідчать про неукладення спірного договору позики та, як наслідок, його недійсність через не зазначення у розписці предмета позики та зобов`язання його повернути.
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2021 року у задоволенні заяви                ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
У лютому 2021 року ОСОБА_1 вдруге подав до Верховного Суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення. 
Заява обґрунтована тим, що укасаційній скарзі він просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій з посиланням на те, що спірна розписка є і неукладеним, і недійсним договором позики, оскільки: 
розписка не містить зобов`язання позичальника повернути предмет позики як обов`язкової умови такого договору;
розписка як договір позики, не свідчить, що на момент його укладення сторони дійшли згоди про предмет договору, бо (1) не містить, що саме є предметом позики (гроші чи речі) (2) і не передбачає іноземної валюти предметом цивільно-правових угод.
 
Крім того, у касаційній скарзі  ОСОБА_1 посилався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі 
№ 469/1044/17.
 
На думку заявника, касаційним судом рішення стосовно заявленої позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, ухвалене неповно, оскільки:
не зважаючи на те, що позов містить лише одну вимогу, суд, із врахуванням суті спору, мав або ухвалити рішення про визнання оспорюваного договору недійсним, або, за відсутності підстав для цього, відмовити у задоволенні позову про визнання договору позики недійсним, але визнати його неукладеним, що обов`язком суду через не передбачення законом визнання договору неукладеним у інший спосіб;
суди помилково не дослідили та не надали оцінки тій обставині, що розписка, крім того що не містить даних про одержання мною грошей у позику, не містить також істотної умови про моє зобов`язання повернути гроші чи речі, якщо вони одержані у позику.
Суд касаційної інстанції не виконав вимогу, передбачену частиною третьою статті 400 ЦПК України.На переконання заявника, Верховний Суд зобов`язаний був ухвалити рішення щодо неукладеності договору позики, у тому числі і з підстав не зазначення у розписці зобов`язання позивача повернути предмет позики.
Заявник також посилається на частину першу статті 411 ЦПК України та вказує, що судове рішення ухвалене у цій справі Рівненським міським судом Рівненської області із порушенням територіальної юрисдикції, оскільки справа повинна була розглядатись Рівненським районним судом Рівненької області.
ОСОБА_1 вважає, що Верховний Суд у межах позову: 
не ухвалив рішення щодо неукладеності договору позики, яким є розписка, що визнана таким договором на підставі лише правової оцінки суду у іншій справі, яка не є обов`язковою для суду у цій справі відповідно до частини сьомої статті 82, частини третьої статті 400 ЦПК України;
як і попередні суди свідомо вимовився від оцінки обставини - відсутності передбаченого розпискою зобов`язання позивача повернути предмет позики, що є безумовною підставою для визнання договору як недійсним, так і неукладеним.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд у межах заявленого позову та  з урахуванням повноважень Верховного Суду, передбачених статтею 400 ЦПК України, прийняти додаткову постанову у цій справі про неукладеність договору позики, виконаного у формі розписки від 14 червня 2000 року як правової підстави відмови суду у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що 08 жовтня 2020 року Верховний Суд прийняв постанову за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня               2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року, якою судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін,              а касаційну скаргу - без задоволення. Постанова містить вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що стосуються кваліфікації судами попередніх інстанцій спірних відносин та оцінки ними наявних у справі доказів.
Заява ОСОБА_1 не містить правових підстав, визначених частиною першою статті 270 ЦПК України, за наявності яких суд може ухвалити додаткове рішення. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що у задоволенні заяви                ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цій справі слід відмовити.
Керуючись статтями 260, 270, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                            М. М. Русинчук
 
          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       В. І. Крат