Постанова
Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 759/11044/19	 	
Номер провадження  22-ц/824/2742/2021	
Головуючий у суді першої інстанції  Ю.В.Войтенко	
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач	
24 лютого 2021 року                                                                                         місто Київ
Номер справи 759/11044/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого -Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Сіра Ю.М.
 
сторони: 
позивач         ОСОБА_1 
відповідач      ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 ,
на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Войтенко Ю.В. в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва, повне рішення складене 15 листопада 2019 року, -
 
в с т а н о в и в:
 
В червні 2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи, які на заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Миргородської міської ради Полтавської області, про визначення місця проживання малолітніх дітей. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 14.02.2009 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, у період якого у них народилися сини -       ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки сімейне життя між сторонами не склалося, починаючи з жовтня 2016 року, вони припинили підтримувати шлюбні відносини та почали проживати окремо. Оскільки із вказаного часу спочатку діти проживали разом із матір`ю у м.Києві, а пізніше переїхали з нею до м.Миргород, сторони в позасудовому порядку не можуть вирішити питання щодо місця проживання спільних дітей. Позивач вказує, що відповідач погрожує їй у тому, що забере дітей у зв`язку з чим вона вирішила звернутись до суду. Вказувала на те, що визначення місця проживання спільних із відповідачем дітей разом із матір`ю відповідатиме їхнім інтересам, оскільки нею створені всі необхідні умови для проживання, виховання та утримання дітей. При цьому, ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначила про те, що, працюючи у дистанційному режимі, приділяє більше часу для піклування та виховання дітей, забезпечує їм всі необхідні умови для всебічного, духовного та фізичного розвитку синів та їх здібностей у створеній атмосфері любові, моральної та матеріальної підтримки. 
 Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд вищевказаного заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись із ухваленим у даній справі рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи при вирішенні даного спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування поданої скарги відповідач вказував на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було враховано, що спір у даній справі стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки (сторони) не дійшли спільного рішення щодо визначення місця проживання дітей, а тому першочергове значення мало надаватися саме найкращим інтересам дітей та створення умов для їх духовного та фізичного розвитку. Одночасно вказав на те, що визначаючи місце проживання дітей разом із матір`ю, місцевий суд не перевірив належним чином викладені позивачем у позовній заяві твердження щодо отримання нею достатнього доходу, який би дозволив їй належним чином забезпечувати дітей. При цьому, попри наведені ОСОБА_1 у позовній заяві твердження щодо невчинення нею перешкод відповідачу у спілкуванні з синами, а також наявності судового рішення, яким позивача було зобов`язано не чинити ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з дітьми, в реальному житті нею вживалися дії, направлені на перешкоджання відповідачу у їх спілкуванні, та навіть вчинялися протиправні дії відносно дітей.  З урахуванням тієї обставини, що судом першої інстанції не було вирішено питання щодо заслуховування думки малолітніх дітей з приводу того, з ким із батьків вони бажають проживати, відповідач вважав, що судом при визначенні їх місця проживання не було належним чином з`ясовано чи відповідатиме інтересам дітей визначення їх місця проживання разом із матір`ю.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача         ОСОБА_3 підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та просила суд про її задоволення.
Позивач ОСОБА_1 та її представник  ОСОБА_6 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване, пославшись на обставини, що викладені у відзиві. Також зазначили суду про те, що після відвідування синами відповідача, згідно установленого судом графіка побачень батька з дітьми, ОСОБА_2 протиправно відібрав старшого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказали на те, що після того, як син почав проживати із батьком, він припинив відвідувати позашкільні навчально-виховні заклади, його поведінка значно змінилася, у зв`язку із чим наразі нею ініціюється питання щодо відібрання сина і повернення його за попереднім місцем проживання. При цьому вказала на хибність доводів апеляційної скарги щодо відсутності у неї доходу, так як відповідачу достеменно відомий той факт, що вона займається викладацькою діяльністю та здає у оренду ряд належного їй на праві власності нерухомого майна, а сам відповідач припинив регулярно сплачувати аліменти, у зв`язку із чим нею було подано позов до суду про їх примусове стягнення.
Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності у відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч.1, ч.2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Так, задовольняючи позов ОСОБА_1 та визначаючи місце проживання малолітніх дітей сторін разом із матір`ю, суд першої інстанції виходив із забезпечення якнайкращих інтересів дітей, уваги матері до синів та її турботи, умов проживання, необхідності розвитку дітей в спокійному та стійкому середовищі. Служба у справах дітей Миргородської міської ради Полтавської області рекомендувала залишити дітей саме з матір`ю, врахувала інтереси дітей, їх вік та позиції батьків щодо вирішення цього питання.
Вказані висновки колегія суддів вважає правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону, з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.02.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с. 11, т.1).
Сторони по справі мають  неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12-15, т.1).
Як встановлено судом, сторони по справі після припинення шлюбних відносин разом не проживають.
З наданих під час розгляду справи судом першої інстанції доказів убачається, що згідно з договором оренди квартири від 17.01.2019 та додаткової угоди №1 від 10.10.2019, ОСОБА_1 винаймає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16, 61, т.1).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 02.04.2019, місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено разом із матір`ю - ОСОБА_1 , за місцем її проживання (а.с. 18, т.1).
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , складеного за запитом Миргородської гімназії ім. Т.Г. Шевченка, встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4, та братом ОСОБА_5 в 3-х кімнатній квартирі житловою площею 78 кв.м., квартира орендована, санітарні умови задовільні, прибуток сім`ї складається із заробітної плати матері, дитина має окреме постійне місце навчання, всі необхідні меблі та обладнання, забезпечена їжею, одягом та взуттям, шкільним приладдям (а.с.19, т.1). При цьому, за висновком комісії батькам потрібно створити комфортне середовище для виховання дитини, при цьому визначено, що батько часто відвідує родину, піклується про синів, у добрих стосунках з матір`ю.
Відповідно до акту №4 від 12.02.2019, складеного Центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Миргородської міської ради, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають разом із матір`ю і знаходяться на її утриманні (а.с.20, т.1).
Згідно з актом підтвердження фактичного проживання особи на території м.Миргород, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (а.с.21, т.1).
Відповідно до довідки від 14.02.2019 №02-24/26 виданої Миргородською гімназією ім. Т.Г. Шевченка Миргородської міської ради Полтавської області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1  дійсно навчався в 1-В класі гімназії (а.с.22, т.1).
Як вбачається, з наявної в матеріалах копії договору дарування 13/100 частини квартири від 12.02.2009, ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_1 кімнату № АДРЕСА_2 , що складає 13/100 частин квартири номер АДРЕСА_2 (а.с.23-24, т.1).
Згідно наданої копії договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2012 ОСОБА_1 придбала у власність трьохкімнатну квартиру загальною площею 95,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.27-28, т.1).
У відповідності до наданої характеристики на учня 1-В класу Миргородської гімназії ім. Т.Г. Шевченка Миргородської міської ради Полтавської області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , показав себе як старанний, відповідальний учень, усвідомлено відноситься до навчання, проявляє інтерес до здобуття нових знань, вміє висловити власну думку, дисциплінований, адекватно реагує на зауваження вчителя, вміє дружити і налагоджувати дружні стосунки, щира і добра дитина, проживає з мамою і молодшим братом, завжди доглянутий і охайний, мама приймає активу участь у житті дитини (а.с.29, т.1). 
Згідно з характеристикою на учня 2-В класу Миргородськї гімназії ім. Т.Г. Шевченка Миргородської міської ради Полтавської області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з мамою і молодшим братом, завжди доглянутий і охайний, матір постійно приходить до школи, цікавиться навчанням і досягненнями сина, займається його всебічним розвитком, приймає активну участь у житті класу, тато також періодично приходить до школи, цікавиться навчанням сина (а.с.62, т.1).
У висновку Служби у справах дітей Миргородської міської ради Полтавської області від 15.10.2019 за №2509/01-35, наданого на розв`язання спору у даній справі про визначення місця проживання малолітніх дітей, зазначено, що виходячи із інтересів дітей, їх віку, позиції батьків щодо вирішення цього питання, виконавчий комітет Миргородської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 за її місцем проживання (а.с.59, т.1).
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року по справі №759/17920/17, було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення способу участі у вихованні дітей, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні батьку з дітьми та визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з синами - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території фактичного проживання батька, при умові бажання та здоров`я дітей (а.с.218-221, т.1). Доказів того, що ОСОБА_1 порушує визначений судом спосіб участі батька у вихованні дітей та у спілкуванні с ними матеріали справи не містять.
В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, про що також не заперечувалося учасниками справи, що з липня 2020 року старший син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почав проживати з відповідачем, оскільки після побачень із батьком, які були визначені графіком за вищевказаним рішенням суду, останній залишив сина проживати із собою, оскільки той висловив бажання проживати разом із ним. 
При цьому, як було зазначено позивачем колегії суддів у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, після відібрання відповідачем старшого сина, останній припинив регулярно відвідувати школу, обрані за своїм бажанням гуртки та заняття, його поведінка змінилася. 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Як передбачено статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з вимогами частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
За правилами частини першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 161 СК України).
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
Європейський суд з прав людини також зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18)
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Безумовно, міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, при визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
При цьому, нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи спір у даній справі та враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та визначення місця проживання малолітніх дітей сторін разом із матір`ю - ОСОБА_1 . При цьому місцевий суд виходив із якнайкращого забезпечення інтересів малолітніх дітей, врахувавши тривалий час їхнього проживання разом з матір`ю, усталений спосіб життя, відвідування ними загальноосвітніх навчальних закладів, висновок Служби у справах дітей Миргородської міської ради полтавської області від 15.10.2019 за №2509/01-35, що поданий на розв`язання даного спору.
Судом було надано належну оцінку поданих в ході розгляду даної справи доказів, які свідчать наявність підстав для визначення місця проживання малолітніх дітей разом із матір`ю та враховано, що це відповідатиме інтересам дітей і забезпечуватиме реалізацію їх прав на гармонійний розвиток й належне виховання. 
Доказів, які свідчили б про те, що визначення місця проживання обох дітей разом з матір`ю (позивачем) може зашкодити інтересам малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як в ході розгляду справи судом першої, так і апеляційної інстанцій надано не було. 
Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти, які потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, яким при вирішенні спору надано першочергове значення саме найкращим інтересам дітей.
Одночасно колегія суддів враховує, що у поданій апеляційній скарзі відповідач, заперечуючи проти визначення місця проживання спільних малолітніх дітей разом із позивачем, жодним чином не вказує про наявність у нього бажання, а також вчинення ним будь-яких інших дій, спрямованих на визначення їх місця проживання разом із ним, як батьком. Апеляційна скарга також і не містить доводів заявника про те, що проживання синів саме разом із ним відповідатиме їхнім інтересам, а також забезпечить їм усі необхідні умови для кращого рівня проживання, гармонійного розвитку та належного виховання.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не з`ясував думки малолітніх дітей стосовно того з ким вони хочуть залишитись проживати колегія суддів відхиляє з тих підстав, що відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України суд не може взяти до уваги пояснення малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як доказ з огляду на їхній вік, особливості їх дитячого сприйняття ситуації та можливості впливу відповідача на свідомість старшого сина ОСОБА_4 .
Разом з тим, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом посилання відповідача на те, що згідно протоколу допиту малолітнього свідка, складеного Миргородським ВП ГУНП України в Полтавській області від 28.10.2020, старший син ОСОБА_4 виявив своє бажання проживати з батьком, оскільки наданий відповідачем такий документ не відповідає встановленим процесуальним законом вимогам щодо належності, достовірності та допустимості доказів.
Зокрема, убачається, що вказаний протокол було складено наприкінці 2020 року, тобто майже через рік після ухвалення у справі оскаржуваного заочного рішення, він підписаний самим відповідачем, який був присутній при допиті малолітнього сина. Оскільки станом на день складання вказаного протоколу малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалий час проживав з відповідачем, в силу його віку та особливостей сприйняття світу та життєвих ситуацій, можливість впливу відповідача на вказані пояснення дитини не виключена. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що право дитини на висловлення думки щодо  місця її проживання та з`ясування уповноваженим органом під час судових чи адміністративних розглядів, з питань, що стосуються її особисто, такої думки не може реалізовуватися під час надання показів органам Національної поліції в ході вчинення слідчих дій в рамках кримінальних проваджень. Врахування судом при вирішенні спорів щодо визначення місця проживання дітей їх думки регламентується статтею 171 СК України.
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення посилання представника відповідача - ОСОБА_3 , що були заявлені нею у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, з приводу неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції, оскільки всупереч вимогам ст.ст.356, 367 ЦПК України такі посилання не були доводами апеляційної скарги.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, узагальнюючи всі вищевикладені мотиви, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у апеляційній скарзі, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, і відповідно підстав вийти за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Оскільки оскаржуване рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, - 
 
п о с т а н о в и в :
 
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повна постанова складена 04.03.2021.

Судді:
                                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                                    А.М. Стрижеус
 
                                                                                                    О.І. Шкоріна