ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       26 січня 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 727/14226/18
                                                        Провадження №22-ц/822/112/21
                                                                Провадження №22-ц/822/151/21
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.
секретар - Ковальчук Н.О.
за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2020 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, головуючий у І-й інстанції - Чебан В.М., 

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2018 року представник ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 405 000 доларів США. Грошові кошти були передані відповідачу готівкою в повному обсязі в день укладення договору, що підтверджується власноручним написом відповідача на розписці. За розпискою грошові кошти відповідач зобов`язувався повернути позивачу в повному обсязі до 01 січня 2012 року. Проте, відповідач жодних заходів для погашення боргу не проводив, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення даних коштів і рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі № 727/4932/13-ц від 26 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 3 237 165 грн.
Вказувала на те, що станом на момент звернення до суду з даним позовом рішення суду відповідачем не виконується жодним чином, а сума боргу залишилась незмінною.
Просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 36 483,28 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 13 грудня 2018 року становить 1 021 531,84 грн та судові витрати. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2020 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 291 344,85 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2 512, 61 грн. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 4 184, 85 грн. 
На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2020 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційні скарги, в яких просить зазначені рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконними, висновки суду, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи, та ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 повернув ОСОБА_4 суму боргу ще у 2014 році, про що останній надав розписку, однак суд під час надання юридичної оцінки розписці не застосував норму ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відхиляючи розписку ОСОБА_4 як доказ, суд не вказав якою правовою нормою передбачено для розписки обов`язковими реквізитами дату, час та місце її складання. Покази ОСОБА_4 щодо непідписання ним розписки про повернення йому коштів є недопустимим засобом доказування цього факту. Інших доказів по даній справі, які б спростовували повернення ОСОБА_3 коштів та факт написання розписки ОСОБА_4 про повернення коштів, не існує. 
На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про стягнення боргу відповідачем не виконано, а тому позивач має право на відшкодування 3% річних від простроченої суми.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір позики на суму 405 000 доларів США. Грошові кошти були передані відповідачу готівкою в повному обсязі в день укладення договору. Згідно з даною розпискою грошові кошти відповідач зобов`язувався повернути позивачу в повному обсязі до 01 січня 2012 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 3 237 165 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось відповідачем, чого не заперечували сторони у справі в судовому засіданні.
         Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
        Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за укладеним між сторонами договором позики згідно з розпискою від 18 жовтня 2010 року, не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги про виконання грошового зобов`язання у 2014 році є безпідставними, оскільки в розписці про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 коштів в розмірі 405 000 доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 18 жовтня 2010 року відсутня дата отримання коштів. 
Крім того, в матеріалах справи міститься постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Манжосова М.П. від 20 червня 2017 року про повернення стягувачу виконавчого листа у справі № 727/4932/13-ц від 12 липня 2013 року, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці. Даний виконавчий лист було повернуто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника ОСОБА_3 майна, на яке може бути звернено стягнення, а не закінчено з підстав фактичного виконання рішення суду згідно з виконавчим документом. 
Отже, вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про повернення ним коштів ОСОБА_4 у 2014 році, оскільки на час відкриття виконавчого провадження, вчинення виконавчих дій та винесення вищевказаної постанови зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики від 18 жовтня 2010 року не були виконані.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2020 року містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Твердження апелянта про те, що стягнення судових витрат у визначеному судом першої інстанції розмірі не відповідає обставинам справи та пропорційності розміру задоволених позовних вимог, є безпідставними, виходячи з наступного.         
Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
До клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу заявником надано витяг з договору №203/18 про надання юридичної (правничої) допомоги від 01 листопада 2018 року, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку з розглядом справи №727/14226/18 від 28 жовтня 2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №27/20/10 від 27 жовтня 2020 року.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»).
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення витрат на правничу допомогу у визначеному судом першої інстанції розмірі, з урахуванням відповідності критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру, є обґрунтованим, та стягнуто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 листопада 2020 року - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги  ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2020 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 28 січня 2020 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк
Судді:                                                                Н.К. Височанська

                                                                               І.Н. Лисак