КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/18477/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5769/2021

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
23 березня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,
за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гарницького Павла Петровича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року про забезпечення позову у складі судді Заставенко М.О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» про відшкодування шкоди, - 

В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ФОП   ОСОБА_1 , Державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс» про відшкодування шкоди.
 
Одночасно з позовом було подано заяву про забезпечення позову, в якій  представник позивача просив: накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме на домоволодіння, 1930 року побудови, за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею: 52,00 кв.м., житлова площа 22,70 кв.м., реєстраційний номер майна: 27428826, номер запису: 810 в книзі: 3, загальною вартістю 10 355 грн.; корпоративні права, що належать  ОСОБА_1 , а саме на 100% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівництво девелопмент сервіс», код ЄДРПОУ: 35136399, місцезнаходження: 01030, місто Київ, вул. Чапаєва, 10, грошовий еквівалент частки: 42 000 грн.
 
В обґрунтування заяви, вказано, що ФОП   ОСОБА_1 ухиляється від відшкодування спричинених матеріальних збитків ОСОБА_2 , тому накладення арешту на нерухоме майно та корпоративні права, що йому належать, є ефективним засобом охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
 
Окрім того зазначено, що невжиття заходів забезпечення позову можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, зокрема відчуження належного відповідачу нерухомого майна та корпоративних прав; застосування такого способу забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника - ОСОБА_1 , а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року заяву адвоката Ніколенка Є.А. і інтересах ОСОБА_2 задоволено частково. Накладено арешт на домоволодіння, 1930 року побудови, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 52,00 кв.м, реєстраційний номер майна: 27428826, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності - до набрання законної сили рішенням суду по суті спору. В решті вимог заяви відмовлено.
 
В апеляційній скарзі адвокат Гарницький П.П. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, не правильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні зави позивача.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що постановляючи ухвалу суду про задоволення заяви про забезпечення позову, районний суд безпідставно послався на положення ст. 149-150 ЦПК України.
 
Вказано, що позивач, сподіваючись заволодіти майном відповідача-1 подав штучно створений позов до суду, намагаючись стягнути солідарно з відповідачів на його користь буцімто завданої йому шкоди.
 
Також скаржник звертає увагу на те, що відпловідач-1 ніколи не мав жодних стосунків із позивачем, а тим більш ніколи не укладав з ним будь-якого договору на виконання ремонтних робіт, так як не є зварювальником і ніколи не виконував такі роботи взагалі.
 
Крім того, мотиви суду першої інстанції, щодо задоволення заяви не можна назвати обґрунтованими, оскільки суд мав можливості перевірити актуальність відомостей щодо права власності на майно, на яке заявник просив накласти арешт.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ніколенко Є.А. в інтересах ОСОБА_2 просив ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 
 
Колегія суддів вислухавши пояснення  ОСОБА_1 та його представника адвоката Гарницького П.П., які просили апеляційну скаргу задовольнити, Муляр Д.В. в інтересах Державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», який підтримав позицію скаржника, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи таке.
 
Позивач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлявся належним чином, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу розгляд справи просив проводити без його присутності (а.с.86), а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
 
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 в частині накладення арешту на домоволодіння, 1930 року побудови, за адресою: АДРЕСА_1 , районний суд виходив з її обґрунтованістю та співмірністю таких заходів з позовними вимогами, а також з того, що невжиття такого заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, в разі його задоволення, а також унеможливити ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
 
Відмовляючи в задоволенні вимог про накладення арешту на корпоративні права, суд виходив з їх не співмірністю із позовними вимогами позивача та такими, що не виправдовує втручання в господарську діяльність товариства.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно  ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (рішення ЄСПЛ «Beles and others v. The Czech Republic», 12/11/2002, § 49).
 
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
 
Згідно  п. 2 ч. 1ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії.
 
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами ( ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
 
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018).
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
 
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц.
 
Також у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 569/2011/18 зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Із матеріалів справи вбачається, що спір, який виник між сторонами, стосується  відшкодування коштів за шкоду, завдану внаслідок пожежі в автомобілі марки «Mersedes-Benz» в розмірі 111 670 грн 56 коп., що належить позивачу на праві приватної власності. Пожежа виникла на території, яка перебуває у користуванні Державного підприємства Міністерства оборони України «Оборонавторемсервіс», зварювальні ремонтні роботи по кузову вищевказаного транспортного засобу за попередньою домовленістю виконував ОСОБА_1 , внаслідок вказаних робіт сталось займання. В результаті чого вказаний транспортний засіб отримав механічні пошкодження, що унеможливлює його подальшу експлуатацію за призначенням.
 
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на квартиру на домоволодіння, 1930 року побудови, за адресою: АДРЕСА_1 - загальною вартістю 10 355 грн. та корпоративні права, що належать  ОСОБА_1 , а саме на 100% частки у статутному капіталі ТОВ «Будівництво девелопмент сервіс», грошовий еквівалент частки: 42 000 грн., посилаючись на те, що такий захід забезпечення позову може гарантувати виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.
 
Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу на праві власності домоволодіння та вважає їх співмірними з заявленим позовним вимогам, що цілком відповідають характеру спірних правовідносин і ніяким чином не порушать прав учасників спору, а навпаки, зможуть забезпечити рівність таких прав.
 
Ужиття заходів забезпечення позову захистить права позивача у випадку задоволення його позовних вимог. Інтереси та права відповідачів таким забезпеченням не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення позову мають виключно тимчасовий характер і після вирішення спору по суті, вони будуть скасовані і у випадку ухвалення рішення не на користь позивача, відповідачі і надалі зможуть реалізувати свої права стосовно майна.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про накладення арешту на корпоративні права, оскільки вони є не співмірними із позовними вимогами позивача та такими, що не виправдовують втручання в господарську діяльність товариства.
 
За  встановлених  обставин, суд дійшов правильного  висновку, що заява в частині накладення арешту на майно ФОП ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню і такий спосіб захисту в даному випадку є ефективним,  направлений  на  захист права позивача на відшкодування завданої шкоди.
 
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали  суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  та вимог заявлених  у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно   дослідив  наявні у справі докази, надавши їм оцінку, з`ясував усі обставини справи, на які  посилалися  сторони, а тому   ухвала суду є законною, підстави для її скасування  відсутні.
 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і позиції позивача, відтак не заслуговують на увагу.
 
Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями     ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване  судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Гарницького Павла Петровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.
 
Суддя-доповідач:  
 
Судді: