Постанова
Іменем  України                                
 
17 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 559/2648/17
 
провадження № 61-3863 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,                          Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідач - акціонерне товариство «Банк Форвард»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року у складі судді Ралець Р. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Ковальчук Н. М.,                       Шимківа С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Банк Форвард» (далі - АТ «Банк Форвард») про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, стягнення надлишку сплачених сум за кредитним договором, відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2011 року вона звернулась до публічного акціонерного товариства «Банк Русский Стандарт» (далі - ПАТ «Банк Русский Стандарт»), представник якого знаходився в м. Дубно Рівненської області в приміщенні магазину «Фокстрот», для отримання споживчого кредиту на купівлю товару, а саме ноутбука. У той же день між нею та ПАТ «Банк Русский Стандарт» було укладено кредитний договір та всю суму по даному кредиту вона сплатила. 
Також в листопаді 2011 року вона ще раз звернулась до ПАТ «Банк Русский Стандарт», представник якого знаходився в м. Дубно Рівненської області в приміщенні магазину «Фокстрот», для отримання споживчого кредиту, подала заявку на кредит, в якій були вказані її персональні дані. Проте працівник банку повідомила, що в отриманні кредиту їй відмовлено. Через рік вона отримала рекомендований лист від ПАТ «Банк Русский Стандарт»,                   в якому містилась кредитна картка банку. Вона зателефонувала за вказаним у листі телефоном та працівник банку запропонував їй кредит в сумі                                    13 500 грн і повідомила пін-код до картки. На запитання про необхідність укласти відповідний договір працівник банку повідомив, що цього не потрібно робити, так як діятимуть умови користування кредитом, які надавались їй раніше. Так як вона перебувала в скрутному матеріальному становищі, то була змушена погодитись на отримання даного кредиту. Більше на її адресу жодних документів не надходило.
У січні 2013 року вона зробила перший платіж по кредиту. У лютому 2013 року на її адресу прийшов перший лист від банку, де було зазначено, який платіж по кредиту має бути сплачено. Щомісяця вона робила платежі по кредиту, лише один раз в 2013 році, у зв`язку з переоформленням особистого рахунку по пенсії, вона пропустила черговий платіж, проте в наступному місяці виплатила заборгованість.
Восени 2014 року ПАТ «Банк Русский Стандарт» передав свої права на кредити ПАТ «Банк Форвард», не повідомивши її як споживача послуги, наданої банком, про даний факт. Послугу смс-банкінг було відключено, що обмежило доступ до кредиту. По вказаному кредиту нею було знято готівки в сумі 10 600 грн і з 2013 року та по даний час вона продовжує виплачувати дану суму кредиту в середньому по 620 грн щомісяця. На даний час нею сплачено по кредиту близько 35 тис. грн, хоча було використано лише                  10 600 грн, і банк надалі продовжує надсилати повідомлення про наявність в неї кредитної заборгованості. Працівниками банку на її номер телефону надсилались постійно смс з погрозами, відбувались телефоні дзвінки з таким же змістом, хоча вона вчасно сплачувала чергові платежі по кредиту. Отримуючи черговий дзвінок чи смс, вона починала переживати та хвилюватись, що негативно впливало на її здоров`я, вона погано спала вночі, переживаючи за дані погрози. 
Вважала, що протиправними діями працівників банку її було введено в оману і вона помилилася щодо умов отриманого кредиту, використовувала грошові кошти, вважаючи, що користуюсь ними на умовах, які були визначені в попередньому кредитному договорі від 28 листопада 2011 року, а тому діями відповідача їй було завдано як майнової, так і моральної шкоди, яка викликана глибокими душевними стражданнями. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1  просила суд визнати кредитний договір від 22 жовтня 2012 року № НОМЕР_2, укладений між нею та ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є відповідач, недійсним; стягнути з банку на її користь надлишок сплачених сум за кредитним договором і 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області                                      від 17 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано кредитний договір від 22 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», недійсним. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у порушення                                   статті 1054 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 2.4-2.6 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року                                   № 1рп/2011, кредитодавцем було не додержано прав ОСОБА_1 як споживача наданих кредитних послуг. Зокрема, не було надано позичальнику в письмовій формі інформації про всі умови кредитування, з огляду на що понесені нею витрати істотно збільшилися.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Банк Форвард» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши, що банк не надав доказів про те, що ОСОБА_1 підписувала Тарифи по картках банку і Умови надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», що призвело до того, що вона не була ознайомлена з договірними умовами, які є несправедливими через їх істотну шкоду для позичальника, тому судом правильно задоволено позов про визнання кредитного договору від 22 жовтня 2012 року недійсним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У березні 2020 року АТ «Банк Форвард» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень банк зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2019 року у справі № 591/6511/16-ц та від 30 жовтня 2019 року у справі № 751/10114/16-ц, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 559/2648/17 із Дубенського міськрайонного суду Рівненської області.
 
У квітні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що 28 листопада 2011 року банк отримав від позивача пропозицію, що викладена в пункті 3 Заяви (оферти), про укладення договору про надання та використання платіжної картки, в якій позивач погоджувався з тим, що акцептом оферти про укладення такого договору будуть дії банку по відкриттю позивачу поточного рахунку (пункт 4.1 Заяви (оферти)). Банк 22 жовтня 2012 року відкрив позивачу поточний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку картки, а отже вчинив дії для прийняття пропозиції, внаслідок чого відбувся факт укладення договору про надання та використання платіжної картки № НОМЕР_2.
Відповідно до пункту 3, підписаної позивачем Заяви (оферти), договір про картку укладений на умовах, викладених в цій Заяві (оферті), Тарифах по карткам банку та Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку та які відповідно до пункту 13 підписаної позивачем Заяви (оферти) є складовою та невід`ємною частиною договору про картку.
Згідно з пунктом 8 Заяви (оферти) клієнт з Умовами по карткам та Тарифами ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє, та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись.
Зазначало, що договір про Картку укладений у письмовій формі, оскільки його умови зафіксовані в Заяві (оферті) клієнта, Умовах по карткам банку, Тарифах та рахунках-виписках, які щомісяця направляються клієнту. При цьому, відповідно до підписаної ним Заяви (оферти), Позивач сам запропонував вважати вказані документи невід`ємною частиною договору про картку, оскільки договір про картку укладений не шляхом підписання єдиного документу, а шляхом подання Заяви (оферти) позивачем до банку.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 листопада 2011 року між ПАТ «Банк Русский стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 93490677 на суму 4 812 грн 04 коп. (а.с. 6-7).
 
22 жовтня 2012 року ПАТ «Банк Русский стандарт» було відкрито на ім`я позивачки рахунок № НОМЕР_1 , випущено на її ім`я платіжну картку та встановлено за рішенням банку кредитний ліміт у розмірі 13 500 грн (а.с. 24-74). 
 
2.              Мотивувальна частина 

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ПАТ «Банк Форвард» підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
 
Відповідно до статті 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина друга статті 638 ЦК України).
 
За положеннями частин першої, другої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
 
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (частина перша статті 641 ЦК України).
 
Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.
 
У порушення статті 382 ЦПК України суди зазначених вимог закону не врахували, не звернули уваги на те, що за заявою від 28 листопада 2011 року                  № 93490677 було укладено два договори (кредитний договір та договір про картку), а за умовами пункту 8 заяви-оферти від 28листопада 2011 року банк у повному обсязі повідомив ОСОБА_1 про порядок обчислення процентних доходів, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій, предмет кожної сукупної послуги, обґрунтування вартості супутньої послуги, правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, фінансові умови договору про картку міститься також в умовах по картках. ОСОБА_1 погодилась з тим, що з Умовами по картках та Тарифами по картках ознайомлена та погоджується з ними, їх зміст розуміє і зобов`язується дотримуватись. 
 
При цьому суди не врахували, що позичальник користувалася платіжною карткою відповідно до договору про картку від 22 жовтня 2012 року                               № НОМЕР_2, що нею не заперечувалося.
 
Посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору її було введено в оману, позивач зазначене належними та допустимими доказами не довела, що є її процесуальним обов`язком.
 
Відтак, спірний кредитний договір укладено з дотриманням норм чинного законодавства та принципу свободи договору, встановлених законом вимог щодо письмової форми та змісту договору, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. 
 
За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню в частині задоволених позовних вимог із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Форвард» задовольнити.
 
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року в частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк Форвард» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним відмовити. 
 
В іншій частині судові рішення залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
                                                                                                            
С. Ф. Хопта
 
                                                                                                    В. В. Шипович