П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
            
11 лютого 2021 року
м. Київ
Провадження № 11-269сап20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого суддіКнязєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р.,                   Лобойка Л. М., Пількова К. М., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.,
за участю секретаря судового засідання Ключник А. Ю.,
скаржника ОСОБА_1 , 
представника скаржника - Яковлєва А. В.,
представника відповідача - Цуцкірідзе І. Л.,
розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 16 липня 2020 року № 2163/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року № 3304/3дп/15-19,
УСТАНОВИЛА:
Рішенням від 16 липня 2020 року № 2163/0/15-20 ВРП змінила рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року № 3304/3дп/15-19 «Про притягнення судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 , суддів Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності» стосовно судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 , застосувавши до нього дисциплінарне стягнення у виді попередження замість визначеного Дисциплінарною палатою дисциплінарного стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця.
Ухвалюючи таке рішення, ВРП дійшла висновку про те, що зазначений суддя, постановляючи 29 червня 2017 року у справі № 296/4819/17 за скаргою  ОСОБА_5 на дії державного виконавця Корольовського відділу ДВС м. Житомира щодо оцінки майна ухвалу про зупинення реалізації майна на виконання судового рішення, вчинив дисциплінарний проступок, передбачений пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) у чинній на той час редакції (умисне або у зв`язку з очевидною недбалістю допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод).
17 серпня 2020 року  ОСОБА_1 оскаржив це рішення ВРП до Великої Палати Верховного Суду.
Обґрунтовуючи скаргу,  ОСОБА_1  вказує на відсутність у його діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII у редакції, чинній на час притягнення його до дисциплінарної відповідальності (умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків).
Так, скаржник посилається на те, що в розумінні згаданої норми суддю можна притягнути до дисциплінарної відповідальності за наявності одночасно двох умов,                а саме: 1) умисне або внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод, інше грубе порушення закону; 2) такі дії судді призвели до істотних негативних наслідків. 
Проте ВРП, ухвалюючи оскаржуване рішення, не перевірила наявності у діях судді ОСОБА_1 зазначених ознак дисциплінарного проступку виходячи зі ступеня його вини, наявності форми умислу та встановлення фактів, які б свідчили про грубу недбалість чи навмисне порушення закону при ухваленні судового рішення, а також наявності істотних негативних наслідків. 
Скаржник стверджує, що, постановляючи ухвалу про зупинення реалізації спірного майна до вирішення скарги по суті, він не вийшов за межі наданих суду дискреційних повноважень та діяв у спосіб, передбачений частиною п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом, та пунктом 2 розділу XI Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого  наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5                         (далі - Порядок).
ОСОБА_1 зазначає, що вжиття такого заходу було визнано законним й обґрунтованим судом апеляційної інстанції. Скасування ж ухвали Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ саме по собі не може бути підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а свідчить про наявність виключної правової проблеми тлумачення та застосування правової норми, адже правильність застосування згаданого положення спеціального закону суддею у спосіб зупинення реалізації спірного майна підтверджується численною судовою практикою, зокрема й Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 450/1858/15-4 (постанова від 28 травня 2020 року, провадження № 61-43794СВ18).
Скаржник наголошує, що невизначеність та неоднозначність у питанні правозастосування, відсутність єдності судової практики щодо можливості зупинення реалізації спірного майна із застосуванням Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлює притягнення судді до дисциплінарної відповідальності виключно за скасування судового рішення. Однак ВРП в оскаржуваному рішенні таким аргументам оцінки не надала.
Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що внаслідок постановлення ним ухвали про зупинення реалізації майна не завдано жодних негативних наслідків для стягувача, який отримав належне виконання судового рішення шляхом стягнення грошових коштів, а навпаки, запобігло порушенню права власності боржника на його житловий будинок. Натомість ВРП в оскаржуваному рішенні оминула з`ясування питання наявності будь-яких негативних наслідків. 
Скаржник також указує на те, що ВРП, встановивши відсутність у діях судді складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, про вчинення якого дійшла висновку Дисциплінарна палата, зобов`язана була відповідно до вимог частини десятої статті 51 Закону Українивід             21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон                           № 1798-VІІІ)скасувати рішення Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року в цій частині та ухвалити нове рішення, яким закрити дисциплінарне провадження стосовно судді ОСОБА_1 у відповідній частині.
Однак ВРП цього протиправно не зробила, внаслідок чого незаконне рішення її дисциплінарного органу лишилося в означеній частині не скасованим, тобто залишилось чинним. 
Обґрунтовуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 також посилається на те, що внаслідок ухвалення ВРП незаконного, на його переконання, рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, зокрема й з огляду на причину такої відповідальності, призвело до втручання у право на приватне життя судді, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, порушення права на працю, на професію та кар`єрне зростання шляхом участі у конкурсі до зайняття вакантних посад суддів Вищого суду з питань інтелектуальної власності, Апеляційної палати Вищого суду з питань інтелектуальної власності, на здійснення професійного розвитку.
У відзиві на скаргу ВРП заперечує проти доводів  ОСОБА_1  та просить залишити без змін оскаржуване рішення. Вважає наведені у скарзі мотиви щодо безпідставності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та необґрунтованості й невмотивованості висновків ВРП такими, що не заслуговують на увагу. ВРП також наголошує, що підстав, передбачених частиною першою статті 52 Закону № 1798-VІІІ, для скасування її рішення від 20 грудня 2018 року немає. 
ВРП зазначає, що, переглядаючи рішення Дисциплінарної палати, вона надала оцінку всім доводам скарги судді ОСОБА_1 та його представника, при цьому перегляді було дотримано принципів рівності та змагальності. ВРП зазначає, що, ухвалюючи рішення саме про зміну рішення її Дисциплінарної палати, вона діяла в межах своїх повноважень, передбачених статтею 51 Закону № 1798-VІІІ.
ВРП заперечує проти порушення нею вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки застосування до ОСОБА_1 дисциплінарної відповідальності у передбаченому законодавством порядку та уповноваженим на це органом узгоджується з визначеною у пункті 2 статті 8 згаданої Конвенції легітимною метою втручання у право на повагу до приватного життя такого судді.
Передумовою для дисциплінарного провадження стосовно судді ОСОБА_1 та ухвалення ВРП оскаржуваного рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності стали такі обставини.
26 листопада 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали договір, за умовами якого    ОСОБА_6 передав   ОСОБА_8 160 000 доларів США, а останній був зобов'язаний до 2 лютого 2010 року продати йому будинок       АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,05 га за вказаною адресою. 
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 25 листопада                    2010 року (справа № 2-4862/10) стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 1 500 749 грн за умовами вищевказаного договору. 
20 травня 2015 року ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 уклали договір поруки, за умовами якого якого ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання забезпечити виконання угоди, укладеної між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , щодо продажу будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,05 га за вказаною адресою в межах 50 000 доларів США, що за курсом Національного банку України становило 1 052 000 грн.
Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 29 жовтня 2015 року (справа № 296/6473/15-ц) задоволено позов ОСОБА_9 про стягнення з             ОСОБА_5 1 052 000 грн боргу за договором поруки від 20 травня 2015 року.
7 грудня 2015 року Корольовським районним судом міста Житомира видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9                          1 052 000 грнборгу (виконавче провадження № ВП 51985052). У процесі виконання рішення державним виконавцем накладено арешт на належне боржнику нерухоме майно, проведено його оцінку та прийнято рішення про передачу арештованого майна для реалізації на торгах.
У червні 2017 року представник боржника ОСОБА_5 - Нестерчук С. С. у порядку статті 383 чинної на той час редакції Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) подала до суду скаргу, в якій просила: визнати неправомірними дії державного виконавця Корольовського відділу ДВС м. Житомира щодо визначення вартості та оцінки майна у виконавчому провадженні № 51985052 боржника                 ОСОБА_5 , а саме будинку АДРЕСА_2 , та як наслідок, визнати протиправним визначення вартості майна згідно зі звітом про оцінку майна від 16 травня 2017 року № 13042017; зупинити передачу на реалізацію вказаного будинку.
Ухвалою судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1. від                 16 червня 2017 року прийнято до провадження зазначену скаргу, залучено до розгляду скарги як заінтересовану особу стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_9 та призначено скаргу до розгляду у судовому засіданні на 29 червня 2017 року. 
21 червня 2017 року представник боржника звернулась до суду із клопотанням про зупинення реалізації майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_2 , обґрунтовуючи його недопущенням порушення прав власника арештованого майна.
Ухвалою судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1. від                  29 червня 2017 року зупинено реалізацію зазначеного вище будинку до набуття законної сили судовим рішенням за результатами розгляду скарги. 
ОСОБА_9 оскаржив цю ухвалу в апеляційному порядку.
Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 25 липня 2017 року (судді Павицька Т. М., Трояновська Г. С., Миніч Т. І.) апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишив без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 29 червня 2017 року - без змін. 
Згадана колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що суд першої інстанції обґрунтовано зупинив процедуру реалізації майна, оскільки розгляд скарги боржника у виконавчому провадженні на дії державного виконавця щодо проведеної ним оцінки майна безпосередньо впливає на питання реалізації цього майна. Твердження  ОСОБА_9 про те, що на стадії розгляду скарги на дії державного виконавця процесуальне (та будь-яке інше) законодавство не передбачає право суду зупинити реалізацію арештованого майна, є безпідставним. За висновками апеляційного суду, виходячи з аналізу, зокрема, статей151, 152 ЦПК, статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» зупинення реалізації арештованого майна є одним зі спеціальних заходів забезпечення позову. Суд може вжити заходи забезпечення скарги, а не тільки позову, оскільки виконання рішення суду є стадією цивільного процесу.
У серпні 2017 року     ОСОБА_9 подав касаційну скаргу на згадані вище ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, а також дисциплінарну скаргу щодо неправомірних дій судді Корольовського районного суду міста Житомира                                      ОСОБА_1 , суддів Апеляційного суду Житомирської області ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 під час здійснення правосуддя у справі № 296/4819/17 (надійшла до ВРП 14 серпня  2017 року).
У скарзі ОСОБА_9 висловив прохання притягнути суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення з підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «г», «ґ» пункту 1, пунктами 2, 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ.
Оскаржуючи дії судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 , ОСОБА_9 стверджував, що на стадії розгляду скарги на дії державного виконавця процесуальне (та будь-яке інше) законодавство не передбачає право суду зупиняти реалізацію арештованого майна. Скаржник вказує, що такими діями суддя ОСОБА_1 допустив умисне (або у зв`язку з очевидною недбалістю) порушення прав людини. Таким правом у цьому випадку є його право на виконання судового рішення, оскільки, зупинивши без законних підстав реалізацію арештованого майна у виконавчому провадженні, суддя тим самим порушив його право на належне виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Також  ОСОБА_9  зазначив, що суддя ОСОБА_1., оголосивши ухвалу суду про зупинення реалізації майна, відмовився продовжувати розгляд справи по суті з тих підстав, що час, відведений для розгляду, вичерпано. При цьому строк розгляду скарги на дії державного виконавця становить 10 днів. На думку скаржника, такі дії судді свідчать про те, що він мав на меті лише будь-яким шляхом зупинити торги, а не розглянути скаргу по суті,  вчиняв усі дії для затягування строку розгляду справи. Після того як матеріали справи повернулися з апеляційного суду 28 липня 2017 року, суддя призначив скаргу до розгляду на 21 вересня 2017 року, тобто через 55 днів.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 25 жовтня 2017 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_9 скасував ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від                     25 липня 2017 року, в задоволенні клопотання представника про зупинення реалізації майна відмовив.
Ухвалюючи таке рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що, розглядаючи скаргу на дії державного виконавця у порядку статей 383, 386, 387 ЦПК (судовий контроль за виконанням судових рішень), суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів «забезпечення скарги» шляхом зупинення реалізації майна, адже вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.
Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій порушили норми ЦПК та вийшли за межі своїх процесуальних повноважень. Наведене є порушенням принципу верховенства права та вимог  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вирішення справи судом, встановленим законом.
Ухвалою Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 13 листопада 2019 року                            № 2973/3дп/15-19 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1  у зв`язку з наявністю в його діях ознак дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 2, 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, та суддів Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у зв`язку з наявністю в їхніх діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 цього Закону.
Рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 4 грудня 2019 року                                    № 3304/3дп/15-19 суддю Корольовського районного суду міста Житомира                  ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за пунктами 2, 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суддів Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до них дисциплінарне стягнення у виді попередження.
Суддя ОСОБА_1 та його представник - адвокат Лещенко А. В. подали до ВРП скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року.
За наслідками розгляду скарг у частині, що стосується притягнення судді                   ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, а саме за безпідставне затягування суддею розгляду скарги протягом строку, встановленого законом, ВРП дійшла висновку, що в діях судді відсутній зазначений склад дисциплінарного проступку.
Водночас ВРП погодилася з висновками її Дисциплінарної палати про те, що, постановляючи ухвалу суду про зупинення реалізації майна до розгляду по суті скарги на дії державного виконавця в порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», суддя ОСОБА_1 ухвалив судове рішення поза межами компетенції суду, діючи всупереч вимогам статті 129 Конституції України та покладеним на суд завданням щодо здійснення судочинства на принципах верховенства права, на порушення вимог статей 2, 56 Закону № 1402-VIII, не в цілях, визначених статтями 1, 4 ЦПК, грубо порушив обов`язки судді та допустив порушення приписів статей 383-389 ЦПК, внаслідок чого безпідставно вжив заходи забезпечення скарги, вийшовши за межі наданих суду повноважень, і при цьому не дотримався вимог статті 19 Конституції України, чим допустив зупинення реалізації майна на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд. Порушення суддею ОСОБА_1 чітких і зрозумілих норм матеріального та процесуального права, які регулюють питання, пов`язані з виконанням судових рішень, свідчать про допущення ним очевидної та грубої недбалості при постановленні ухвали від 29 червня 2017 року і не мають характеру простої суддівської помилки.               
А тому, на переконання ВРП, правильною є кваліфікація дій судді та притягнення його до дисциплінарної відповідальності за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону              № 1402-VIII у чинній редакції (допущення внаслідок грубої недбалості суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод).
Ураховуючи наведене, ВРП 16 липня 2020 року ухвалила рішення, яким змінила рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року № 3304/3дп/15-19, застосувавши до судді ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді попередження, замість визначеного Дисциплінарною палатою дисциплінарного стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця. 
Не погодившись із таким рішенням ВРП, ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою.
Порядок розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді встановлено статтею 51 Закону № 1798-VIII, відповідно до частини першої якої право оскаржити таке рішення до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.
Частиною сьомою статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України            (далі - КАС) визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 52 цього Закону рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;
4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
У скарзі до Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 не ставить під                       сумнів відсутність визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону                                   № 1798-VIII підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
Надаючи правову оцінку наведеним у рішенні ВРП мотивам, з яких вона дійшла висновків про наявність правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, у контексті наявності або відсутності визначеної пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII  підстави для скасування відповідного рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
За правилами пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (у редакції, чинній на час постановлення суддею ухвали від 29 червня 2017 року) суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстави умисного або у зв`язку з очевидною недбалістю допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод.
У спірному рішенні ВРП погодилася з висновком її Дисциплінарної палати про те, що постановлення суддею ОСОБА_1 у справі № 296/4819/17 за скаргою ОСОБА_5 на дії державного виконавця Корольовського відділу ДВС м. Житомира щодо оцінки майна ухвали від 29 червня 2017 року про зупинення його реалізації складає дисциплінарний проступок, який полягає у допущенні суддею внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод. 
Підставою для такого висновку стало те, що суддя ОСОБА_1 :
- вжив заходів забезпечення скарги, не передбачених положеннями статей 383-389                  ЦПК, які регулюють порядок розгляду питань судового контролю за виконанням судових рішень, чим вийшов за межі наданих суду повноважень, адже за змістом статей 151-153 цього Кодексу зупинення продажу арештованого майна застосовується як забезпечення позову про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
- зупинив реалізацію майна на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
За висновком ВРП і її дисциплінарного органу, ці порушення не були наслідком звичайної суддівської помилки, а вчинені внаслідок очевидної та грубої недбалості судді.
На переконання ВРП, про очевидну та грубу недбалість судді під час розгляду скарги на дії державного виконавця щодо визначення вартості та оцінки майна у виконавчому провадженні, а саме під час вирішення клопотання про зупинення реалізації нерухомого майна, свідчать чіткі і зрозумілі норми матеріального та процесуального права, які регулювали питання, пов`язані з виконанням судових рішень.
Дослідивши наявні у справі матеріали, заслухавши представників сторін та обговоривши їх доводи, Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з наведеними у спірному рішенні мотивами, з яких ВРП дійшла висновку про доведеність у діях судді очевидної та грубої недбалості, як і грубого порушення ним обов`язків судді.
Статтею 4 ЦПК визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.
Відповідно до статті 383 ЦПК у редакції, чинній станом на червень 2017 року, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Ухвалою судді Корольовського районного суду міста Житомира ОСОБА_1. від                 16 червня 2017 року прийнято до провадження подану в порядку згаданої вище норми скаргу, в якій перед судом було порушено питання про визнання неправомірними дій державного виконавця Корольовського відділу ДВС                          м. Житомира щодо визначення вартості та оцінки майна боржника ОСОБА_5 у виконавчому провадженні № 51985052, а саме будинку АДРЕСА_2 , та як наслідок - про визнання протиправним визначення вартості майна згідно зі звітом про оцінку майна від 16 травня 2017 року № 13042017.
21 червня 2017 року представник боржника звернулася до суду з клопотанням про зупинення реалізації зазначеного майна, обґрунтовуючи його недопущенням порушення прав власника арештованого майна. 
У пункті 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 (зі змінами, внесеними згідно з постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 3 червня 2016 року) зазначено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене є не повноваженнями суду, а виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду. Разом з тим до завершення розгляду скарги за наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (пункт 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).
5 жовтня 2016 року, тобто після прийняття пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справназваної постанови та останнього внесення змін до неї, набрала чинності нова редакція Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року № 1404-VIII), частина п`ята статті 57 якого передбачала, що оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.
Зазначене положення цього Закону у подальшому знайшло відображення у Порядку, відповідно до якого підставою для зупинення електронних торгів є рішення суду щодо зупинення реалізації арештованого майна (пункт 2 розділу XI Порядку).
І саме наведеною нормою спеціального закону, а не положеннями статей 151, 152 ЦПК  щодо порядку вирішення питання про забезпечення позову і способів такого забезпечення керувався суддя ОСОБА_1 , постановляючи ухвалу та задовольняючи клопотання про зупинення реалізації майна, вказавши, що розгляд скарги боржника на дії державного виконавця щодо оскарження проведеної оцінки майна безпосередньо впливає на питання реалізації належного йому майна, оскільки у разі можливого її задоволення та незупинення реалізації спірного майна можуть настати такі негативні наслідки, для усунення яких необхідно буде докласти значних зусиль.
Питання правильного застосування судами запровадженої частиною п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» можливості зупинення судом передачі майна на реалізацію, зокрема вказівки на заборону застосування такого заходу у процесі оскарження дій державного виконавця щодо оцінки майна, не було висвітлено у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 7 лютого 2014 року № 6, адже згадана норма закону, застосована суддею ОСОБА_1 , набрала чинності після прийняття постанови.
Отже, посилання ВРП на очевидну та грубу недбалість судді ОСОБА_1 та невиконання ним його обов`язків у зв`язку з незастосуванням пункту 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 7 лютого 2014 року № 6 є помилковими.
ВРП вказує на зрозумілість норм матеріального та процесуального права, які на час постановлення суддею ОСОБА_1 у червні 2017 року ухвали регулювали питання, пов`язані з виконанням судових рішень, та на її переконання, свідчили про чітку заборону зупинення судом реалізації майна у виконавчому провадженні під час оскарження в порядку статті 386 ЦПК дій/рішень державного виконавця щодо оцінки майна, яке підлягало реалізації.
Проте таке твердження спростовується відсутністю єдиної судової практики щодо застосування частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», адже в одних випадках суди як апеляційної, так і касаційної інстанції вказують на правильність застосування згаданого положення спеціального закону суддею у спосіб зупинення реалізації/передачі на реалізацію спірного майна, а в інших - на відсутність у суду таких повноважень (наприклад, справи № 450/1858/15-ц,                       465/442/11, 522/16868/14-ц, 344/7325/17, 5015/3902/12).
Відповідно до частини другої статті 106 Закону № 1402-VIII скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.
Як зазначено у пункті 66 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність ефективність та обов`язки, тлумачення закону, яке здійснюють судді для вирішення справи, не повинне бути приводом для дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості.  
Отже, невизначеність та неоднозначність у питанні правозастосування, відсутність єдності судової практики з питання можливості зупинення реалізації спірного майна із застосуванням частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлюють притягнення судді до дисциплінарної відповідальності виключно за скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали судді ОСОБА_1 від 29 червня 2017 року, натомість можуть свідчити про наявність виключної правової проблеми щодо тлумачення та застосування правової норми, вирішення якої не віднесено до компетенції ВРП.
Не спростовує такого висновку й посилання ВРП на застосування суддею в ухвалі такого способу, як зупинення реалізації арештованого майна замість зупинення передачі арештованого майна на реалізацію.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення ВРП не містить обґрунтування констатованої цим органом очевидної недбалості судді  ОСОБА_1 у зв`язку з обраним ним способом тлумачення і застосування положень чинного на той час законодавства як обов`язкової ознаки вчинення ним дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (у редакції, чинній на час постановлення ухвали).  
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII у редакції, чинній на час притягнення судді  ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, підставою для такої відповідальності визначено умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
ВРП у своєму рішенні послалася на те, що зміна редакції пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII на момент притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не пом`якшила та не скасувала відповідальності за вчинений суддею дисциплінарний проступок, а тому правильною є кваліфікація дій судді та притягнення його до дисциплінарної відповідальності за допущення ним внаслідок грубої недбалості порушення прав людини і основоположних свобод).
Слід зазначити, що наведені зміни у правовому регулюванні щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності обов`язковою ознакою такого дисциплінарного проступку, як порушення прав людини і основоположних свобод, визначили настання внаслідок цього порушення істотних негативних наслідків.
ВРП не вдалася до перевірки настання таких наслідків. 
Так, на переконання ВРП, саме постановлення суддею ОСОБА_1 ухвали від                  29 червня 2017 року про зупинення реалізації житлового будинку до розгляду по суті скарги на дії державного виконавця щодо визначення вартості та оцінки цього будинку, належного боржнику ОСОБА_5 , стало перешкодою виконання судового рішення у справі № 296/6473/15-ц.
Водночас поза увагою ВРП залишилося те, що у справі № 2-4862/10 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про стягнення коштів (ухвала Корольовського районного суду міста Житомира від 25 серпня 2020 року) встановлено, що згідно з розпискою від 13 вересня 2017 року, наявною в матеріалах виконавчого провадження, ОСОБА_9 із загальної суми боргу в розмірі 50 000 доларів США було отримано грошові кошти в сумі 1 052 000 грн, що еквівалентно                38 000 доларів США, на виконання рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 29 жовтня 2015 року у справі № 296/6473/15-ц про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 коштів в сумі 1 052 000 грн. 
При цьому ухвала судді ОСОБА_1. від 29 червня 2017 року про зупинення реалізації житлового будинкуОСОБА_5 до розгляду по суті скарги на дії державного виконавця щодо визначення вартості та оцінки цього будинку скасована судом касаційної інстанції 25 жовтня 2017 року. Тобто ВРП не мотивовано наявності причинно-наслідкового зв`язку між зупиненням суддею реалізації майна та невиконанням судового рішення у справі № 296/6473/15-ц, вимоги стягувача в якій, як зазначає скаржник, задоволено у інший спосіб, ніж за рахунок реалізації житлового будинку ОСОБА_5 на торгах.
Виходячи з наведеного рішення ВРП про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першоїстатті 106 Закону № 1402-VIII не може вважатися законним і обґрунтованим.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність передбаченої пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстави для скасування оскаржуваного рішення ВРП з огляду на відсутність у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1798-VIII у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на                         рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. 
Отже, питання наявності підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, що було предметом перевірки в цій справі, підлягає повторному розгляду ВРП.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважує, що ВРП, переглядаючи рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року, констатувала відсутність у діях судді ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, і саме у зв`язку із цим відповідно до пункту 4 частини десятої статті 51 Закону № 1798-VIII змінила рішення її дисциплінарного органу, одночасно визначивши інший вид дисциплінарної відповідальності, який мав би бути застосований до судді саме за вчинення дисциплінарного проступку, вчинення якого, на її думку, підтвердилося за наслідками такої перевірки. 
Тому немає підстав вважати, що у зв`язку з ухваленням оскаржуваного рішення ВРП рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року в частині притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII залишене без змін, а дисциплінарне провадження стосовно вказаного судді в цій частині триває. Ураховуючи наведене, Велика ПалатаВерховного Суду погоджується з доводами ВРП про відсутність необхідності ухвалення окремого рішення про закриття дисциплінарного провадження щодо судді ОСОБА_1 у цій частині при зміні рішення Дисциплінарної палати саме у зв`язку з непідтвердженням вчинення суддею дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
Керуючись статтями 243, 245, 250, 266, 344, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від             16 липня 2020 року № 2163/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 4 грудня 2019 року № 3304/3дп/15-19, задовольнити.
2. Рішення Вищої ради правосуддя від 16 липня 2020 року № 2163/0/15-20 скасувати.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя	В. С. Князєв	
Суддя-доповідач	 	О. Б. Прокопенко	 	
Судді:	Т. О. Анцупова	Г. Р. Крет	 	
 	В. В. Британчук	Л. М. Лобойко	 	
 	Ю. Л. Власов	К. М. Пільков	 	
 	І. В. Григор`єва	Л. І. Рогач	 	
 	М. І. Гриців	О. М. Ситнік	 	
 	Д. А. Гудима	В. М. Сімоненко	 	
 	Ж. М. Єленіна	І. В. Ткач	 	
 	О. С. Золотніков	С. П. Штелик	 	
 	Л. Й. Катеринчук