ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 березня 2021 року           справа №360/4137/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Міронової Г.М., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апеляційного суду Луганської області на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р. у справі № 360/4137/20 (головуючий І інстанції Т.І. Чернявська) за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Луганської області про  стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді,-

                                                           ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Луганської області (далі – відповідач), в якому просила: стягнути з Апеляційного суду Луганської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у період з 01 вересня 2020 року по 22 вересня 2020 року негайного виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 360/1117/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області у розмірі 35238,08 грн, з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: стягнув з Апеляційного суду Луганської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 01 вересня 2020 року по 22 вересня 2020 року включно у розмірі  35238,08 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. 
Відповідач, з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем до суду першої інстанції подано клопотання про залучення Державну судову адміністрацію України в якості співвідповідача в задоволені якого було відмовлено судом. Клопотання було обґрунтовано тим, що наказом Голови Державної судової Адміністрації України від 22.09.2020 № 218/к поновлено позивача на посаді, та наказом Голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області від 23.09.2020 № 15-т введено в дію наказ Голови Державної судової Адміністрації України від 22.09.2020 № 218/к та поновлено позивача на посаді. Отже, позивача зараховано до штату Апеляційного суду Луганської області з 23.09.2020. Апелянт зазначає, що ним було виконано всі передбачені чинним законодавством дії, в тому числі і щодо прийняття/поновлення позивача на попередній посаді та виплаті середнього заробітку. Зволікання із виданням наказу призвело до порушення прав позивача не з вини відповідача. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 360/1117/20, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року, позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Луганської області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково (арк. спр. 10-27, 78-84): визнано протиправним та скасовано наказ Державної судової адміністрації України від 07 лютого 2020 року № 45/к про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області; визнано протиправним та скасовано наказ Апеляційного суду Луганської області від 11 лютого 2020 року № 8-т про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області з 12 лютого 2020 року; стягнуто з Апеляційного суду Луганської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 301726,06 грн (триста одна тисяча сімсот двадцять шість гривень 06 копійок) з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів; допущено до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області; допущено до негайного виконання судове рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 46249,98 грн (сорок шість тисяч двісті сорок дев`ять гривень 98 копійок) з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Скорочене рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 360/1117/20 оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 02 вересня 2020 року (арк. спр. 121-122). 
Наказом Державної судової адміністрації України від 22 вересня 2020 року № 218/к “Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ” (арк. спр. 28) відповідно до пункту 5 частини 4, частини 5 статті 153 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 360/1117/20: оголошено рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 360/1117/20 про скасування наказу Державної судової адміністрації України від 07 лютого 2020 року № 45/к про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області з 12 лютого 2020 року.
Наказом Апеляційного суду Луганської області від 23 вересня 2020 року № 15-т “Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ” (арк. спр. 29): введено в дію наказ Державної судової адміністрації України від 22 вересня 2020 року № 218/к “Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ” з 22 вересня 2020 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області з 12 лютого 2020 року; наказано виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 46249,98 грн.
22 вересня 2020 року до трудової книжки ОСОБА_1 від 24 серпня 1982 року серії НОМЕР_1 внесено запис за № 16 про поновлення позивача на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області на підставі наказів Державної судової адміністрації України від 22 вересня 2020 року № 218/к та Апеляційного суду Луганської області від 23 вересня 2020 року № 15-т (арк. спр. 90-94).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
За частиною 2 статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини 2 статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Суд зазначає, що стаття  не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП  України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що наявність вини відповідача в затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог. Наявність вини випливає з норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц і від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 02 жовтня 2019 року у справі №823/1507/18, та правовою позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України викладеною у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Враховуючи те, що рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 360/1117/20 в частині поновлення позивача на посаді добровільно виконано шляхом прийняття наказу Державної судової адміністрації України від 22 вересня 2020 року № 218/к та наказу Апеляційного суду Луганської області від 23 вересня 2020 року № 15-т “Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ” якими позивача поновлено на службі та посаді.
Тобто, виконання судового рішення від 31.08.2020 про поновлення на посаді, незважаючи на зазначення в рішенні суду про негайне його виконання, відбулося лише 23.09.2020.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
Суд не приймає посилання апелянта на те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконувалося з вини Державної судової адміністрації України як суб`єкта владних повноважень, який призначає керівників апаратів апеляційних суддів за погодженням голів відповідних судів, а не відповідача, та вважає безпідставними, оскільки особою, уповноваженою на проведення розрахунків з позивачем, є Апеляційний суд Луганської області, як роботодавець де позивач працює та отримує заробітну плату.
Щодо заявлених у скарзі вимог про залучення у якості співвідповідача у цій справі Державної судової адміністрації України, суд відхиляє їх, оскільки КАС України не передбачено зазначеного повноваження суду апеляційної інстанції, що підтверджується наступним.
Статтею 46 КАС України визначено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Заміна неналежної сторони унормована статтею 48 КАС України.
Згідно частини 3 статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Відповідно до частин 5-7 статті 48 КАС України під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Таким чином, заявити клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача може виключно позивач до ухвалення рішення у справі. При цьому, відповідача таким правом КАС України не наділяє.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Луганської області, як роботодавця де позивач працював та отримував заробітну плату. 
При цьому, як зазначалось, уповноваженим на проведення розрахунків з позивачем, є Апеляційний суд Луганської області, який відповідно до положень КЗпП відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого. 
Отже, оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то за наявності підстав для цього вона підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач, тобто з Апеляційного суду Луганської області. 
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін
Керуючись статями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апеляційного суду Луганської області на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р. у справі № 360/4137/20 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р. у справі № 360/4137/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 31 березня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                         Е.Г.Казначеєв

Судді:                                                                                            І.В. Геращенко 

                                                                                                       Г.М. Міронова