15.02.21
22-ц/812/40/21
Єдиний унікальний номер судової справи 490/6522/15-ц
Номер провадження 22-ц/812/40/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

15 лютого 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 07 вересня 2020 року, під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі -АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», яке в 2009 році змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», далі - ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК»), і ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний борг №953-04/07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 90 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних, на строк до 26 серпня 2027 року.
17 грудня 2012 року між ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги в тому числі і за вищевказаним договором.
Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 25 травня 2015 року утворилась заборгованість за договором в загальному розмірі 1 423 492 грн. 12 коп., з яких: 60 627,54 доларів США, що еквівалентно 1 263 287 грн. 15 коп., - заборгованість за кредитом; 5 727.20 доларів США, що еквівалентно 119 336 грн. 82 коп., - заборгованість по відсоткам; 1 961.34 доларів США, що еквівалентно 40 868 грн. 15 коп., - пеня за останній календарний рік.
Посилаючись на викладені обставини, АТ «Альфа-Банк» просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за вищевказаним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року у загальному розмірі 1 423 492 грн. 12 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.
Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 травня 2017 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року у загальному розмірі 1 423 492 грн. 12 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 1 263 287 грн. 15 коп., заборгованість по відсоткам - 119 336 грн. 82 коп.; пеня - 40868 грн. 15 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 3 654 грн. судового збору.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 вересня 2018 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення. 
Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 травня 2017 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному проваджені.
Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволені позову банку. Зазначав, що позивачем не доведено належними доказами факту отримання від первісного кредитора прав вимоги за спірним кредитним договором. Також вказував на неналежність доказів, наданих на підтвердження отримання позичальником коштів. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності дозволу у первісного кредитору для здійснення кредитних операцій в іноземній валюті.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2020 року позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (яке відступило право вимоги за договором від 17 грудня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк»), яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 60 627.54 доларів США, що у еквіваленті становить 1 263 287 грн. 15 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 5 727.20 доларів США, що у еквіваленті становить 119 336 грн. 82 коп., та пені - 40 868 грн. 15 коп.
Стягнуто на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 3 654 грн. судового збору.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банка.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та постановити судове рішення, яким у задоволені позовних вимог банку відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачем не доведено факту відступлення прав вимоги за договором про іпотечний борг №953-04/07 від 29 серпня 2007 року від Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до позивача у визначеному позивачем розмірі та взагалі факт заборгованості за кредитним договором на час укладення договору про відступлення прав вимоги. 
Так, відступлення прав вимоги відбувається лише за умови належного оформлення сторонами (підписання та скріплення печатками сторін) Реєстру Позичальників, що є Додатком №1 до договору відступлення. Наявний в матеріалах справи Витяг з Додатку №1 до договору відступлення не відповідає наведеним вище вимогам договору та не містить підписів та печаток сторін договору, у зв`язку із чим є обґрунтовані підстави вважати цей документ неналежним доказом підтвердження обставин, на які посилається позивач.
Не виконано сторонами цього договору й вимог ст.517 ЦК України щодо підписання додатків до договору та надання відповідних документів.
Крім того, з розрахунку заборгованості по кредитному договору, доданого позивачем до позову, взагалі неможливо встановити, яка саме загальна сума вимоги була відступлена, як вона виникла, як нараховувалася та чи взагалі обліковувалася в облікових системах банків та чи дотримано при її формуванні умови кредитного договору.
Складений позивачем розрахунок заборгованості взагалі не є підтвердженням здійснення банківських операцій та їх обліку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, до того ж він починається лише 17 грудня 2012 року, хоча датою укладення кредитного договору є 29 серпня 2007 року та саме з цієї дати і повинен був початися облік операцій по рахункам позичальника.
Відповідач також вказував на те, що суд першої інстанції за власною ініціативою, виступаючи на боці позивача, у якості доказу на підтвердження розміру заборгованості по кредиту, взяв за основу судове рішення, яке сторонами спору до матеріалів справи не долучалось та оскаржено у касаційному порядку. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту та іпотечний договір, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.
З матеріалів справи убачається, що 29 серпня 2007 року між ЗАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», і ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний борг №953-04/07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 90 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних, на строк до 26 серпня 2027 року (том 1 а.с.4-6).
Згідно з п.5.2.1 умов цього договору, позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість по кредиту та процентах перед банком відповідно до розробленого графіку погашення.
Відповідно п.5.2.3 договору позичальник зобов`язується своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, в разі невиконання вказаних зобов`язань сплатити неустойку.
14 січня 2008 року між ЗАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», і ОСОБА_2 укладено договір №021-04/08 про внесення змін до договору про іпотечний борг №953-04/07 від 29 серпня 2007 року відповідно до якого було внесено зміни до п.3.3 договору про іпотечний борг №953-04/07 (том 1 а.с.9).
17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» було укладено договір відступлення прав вимоги за договором кредиту, відповідно до якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №953-04/07 від 29 серпня 2007 року (том 1 а.с.181-191,27).
Відповідно до письмової вимоги банку, адресованої на адресу боржника ОСОБА_2 від 02 червня 2015 року, відправлення якої підтверджено відповідним поштовим реєстром, кредитор змінив дату виконання зобов`язання за договором про іпотечний борг №953-04/07 від 29 серпня 2007 року, зазначивши, що вимагає від позичальника у строк до 30 днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту відправлення цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню. В листі зазначається загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 25 травня 2015 року, яка становить 68 322.70 доларів США (том 1 а.с.31). 
Ця вимога позичальником не була виконана, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором у зазначеній сумі боргу.
Отже, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд першої інстанції, з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, правильно вважав, що між сторонами був укладений договір про надання кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а тому виходячи із факту порушення позичальником зобов`язань по обумовленому договору, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача та обґрунтовано поклав на позичальника обов`язок відшкодувати банку заборгованість за договором.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту відступлення права вимоги за договором про іпотечний борг №953-04/07 від  29  серпня 2007 року від Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до нього у визначеному позивачем розмірі та взагалі факт заборгованості по кредитному договору на час укладення договору про відступлення прав вимоги, то колегія суддів виходить з наступного. 
Так, звертаючись до суду, позивач вказував, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами.
Відповідно до договору покупець набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій.
Вказувало, що згідно вказаного договору відбулось відступлення прав вимоги за договором про іпотечний борг від 29 серпня 2007 року №953-04/07, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем на користь АТ «Альфа-Банк».
Згідно зі ст.ст.512,514,516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до підпункту 14.1.255 Податкового кодексу України відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 10 лютого 2016 року у справі №910/6098/14 та від 15 квітня 2015 року у справі №910/6098/14, зазначено, що заміна кредитора здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Виходячи з природи договору, внаслідок укладення договору відступлення права вимоги відбулася лише заміна кредитора у зобов`язанні відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати.
Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні жодним чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити.
При цьому відповідно до правового висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 01 квітня 2015 року у справі №3-30гс15, вказано, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок зміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.
До матеріалів справи АТ «Альфа-Банк» додано докази набуття права вимоги за кредитним договором від 29 серпня 2007 року за №953-04/07, а саме копія договору про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року та витяг з додатків до цього договору.
З огляду на викладене, колегією суддів не можуть бути прийняті доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Альфа-Банк» не було доведено набуття права вимоги за кредитним договором від 29 серпня 2007 року №953-04/07.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Отже при зверненні до суду з позовними вимогами саме позивач визначає підстави позову та надає докази на підтвердження цих обставин. 
ПАТ «Альфа-Банк», обґрунтовуючи позовні вимоги надало до районного суду відповідні докази, зокрема договір про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року та витяги з додатків до цього договору.
Зазначені докази були надані в копіях, які завірені представником позивача.
Відповідач, ставлячи під сумнів відповідність наданих копій оригіналам документів, вважає, що вимоги позивача повинні бути підтверджені тільки Актом прийому-передачі документації за Кредитним договором, відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України, за формою наведеною у Додатку №3, який також повинен бути обов`язково підписаний Сторонами договору відступлення, згідно умов п.8.6 та 8.7 договору.
Між тим, ОСОБА_4 , як відповідач, який заперечує позовні вимоги, не надав будь-яких доказів за правилами ст.ст.76-81 ЦПК України на спростування наявності у нього боргових зобов`язань, незаконності укладеного договору прав вимоги щодо кредитного договору та прав позивача як кредитора, що за наведеними цивільно-процесуальними нормами є його обов`язком.
Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на відсутність розгорнутого розрахунку заборгованості за кредитним договором не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки відповідачем в порушення положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України не було надано доказів на спростування наявності у нього заборгованості за кредитним договором саме у заявленому позивачем розмірі.
Доводи апеляційної скарги щодо помилкового стягнення судом першої інстанції заборгованості у іноземній валюті, а не у гривні, є безпідставними з огляду на те, що положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодився позичальник.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Таким чином, районний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.
Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що районний суд безпідставно взяв до уваги судове рішення, ухвалене у іншій справі, також підлягають відхиленню, оскільки це не є процесуальним порушенням, яке призвело до неправильного вирішення даної справи та вказаним рішенням вирішено питання про права та обов`язки сторін у даній справі.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні особою, яка подала апеляційну скаргу, норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає наведене обґрунтування цього судового рішення достатнім.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 17 лютого 2021 року