ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 р. 	Справа № 440/3230/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 р. (ухвалене суддею Кукобою О.О.) по справі № 440/3230/20 за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі також відповідач), у якому просила: визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.06.2019 р. № Ф-5458-50-У, від 03.10.2019 р. № Ф-5458-50-У; зобов`язати відповідача вилучити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18030,08 грн. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 р. позов задоволено, а саме: визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 20.06.2019 р. № Ф-5458-50У; визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 03.10.2019 р. №Ф-5458-50У; зобов`язано Головне управління ДПС у Полтавській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 шляхом скасування та виключення з неї інформації про наявність боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276,72 грн (вісімнадцять тисяч двісті сімдесят шість гривень сімдесят дві копійки) та інформації про нарахування на цей борг штрафу і пені.
Не погодившись із рішенням суду першої   інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення    Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 р. та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити  позов у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог      Податкового кодексу України,      Кодексу адміністративного судочинства України   та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд    апеляційної    інстанції    розглядає справу    в порядку письмового провадження за наявними    у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є адвокатом та на підставі поданої нею заяви (для самозайнятих осіб) від 21.06.2016 р. взята на облік в ДПІ у м. Полтаві за видом діяльності 69.10 "Діяльність у сфері права" (а.с. 34-35).
Крім того, позивач у період з 02.07.2016 р. по 30.09.2019 р. зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебувала на обліку в ДПІ у м. Полтаві як платник єдиного внеску, про що зроблено відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також внесені дані до інформаційної системи ДФС України (а.с. 19-21, 36).
З 04.07.2016 р. ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності та була платником єдиного податку ІІІ групи (а.с. 36), здійснюючи підприємницьку діяльність за таким зареєстрованим видом як: 69.10 "Діяльність у сфері права".
Позивачем подані до контролюючого органу звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 та 2018 роки (а.с. 48-51), зі змісту яких встановлено, що ОСОБА_1 здійснювала нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (за 2017 рік – на загальну суму 8448,00 грн; за 2018 рік - на загальну суму 9828,72 грн) як фізична особа-підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування та здійснювала в межах підприємницької діяльності "діяльність у сфері права" (КВЕД 69.10). 
Водночас, відповідачем самостійно здійснено нарахування   ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску як самозайнятій особі за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн та за І-IV квартали 2018 року у розмірі 9828,72 грн (а.с. 42-46, 47).
20.06.2019 р. Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-5458-50, якою позивача повідомлено про наявність станом на 31.05.2019 р. недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 17733,08 грн (а.с. 37).
Зазначена вимога 07.11.2019 р. надіслана до Шевченківського ВДВС м. Полтави разом із заявою про її примусове виконання (а.с. 38 – зворот). При цьому відповідачем у вимозі зазначено, що станом на 10.10.2019 р. недоїмка складала 2456,36 грн (а.с. 38).
03.10.2019 р. Головним управлінням ДПС у Полтавській області сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-5458-50, якою ОСОБА_1 повідомлено про наявність станом на 30.09.2019 р. недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 14978,90 грн (а.с. 39).
Вказану вимогу 10.12.2019 р. надіслано до Шевченківського ВДВС м. Полтави разом із заявою про її примусове виконання, станом на 04.12.2019 р. недоїмку зі сплати єдиного внеску визначено у розмірі 2754,18 грн (а.с. 40).
Докази фактичного вручення позивачу вимог від 20.06.2019 р. та 03.10.2019 р. у матеріалах справи відсутні, про їх існування ОСОБА_1 дізналась 12.06.2020 р., після ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень №№ 61436029, 61435920 (а.с. 13).
Не погодившись з вимогами податкового органу від 20.06.2019 р. № Ф-5458-50-У та від 03.10.2019 р. № Ф-5458-50-У про сплату боргу (недоїмки), позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з протиправності нарахування позивачці недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки загалом у розмірі 18276,72 грн та зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 обов`язку зі сплати єдиного внеску у зазначеному розмірі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.2010 р. № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в подальшому - Закон №2464-VI). 
За змістом статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. 
Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. 
Незалежна професійна діяльність, у відповідності до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI  визначено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. 
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Абзацом першим частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
За приписами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7.05.15 за №508/26953 (надалі - Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. 
Відповідач стверджує, що ОСОБА_2 зобов`язана сплачувати єдиний внесок за двома підставами: як фізична особа - підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування, а також, як самозайнята особа, яка здійснює незалежну професійну (адвокатську) діяльність. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що законодавець розмежовує платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. При цьому Закон № 2464-VI не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску. 
Судовим розглядом встановлено, що позивачка є платником єдиного внеску як фізична особа-підприємець, і такий внесок нею сплачено у порядку та розмірах, визначених законодавством, звітність про нарахування єдиного внеску за ознакою незалежної професійної діяльності вона до контролюючого органу не подавала, а самостійне нарахування відповідачем недоїмки чинним законодавством не передбачено. 
У цій справі позивач є платником єдиного внеску – фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, тобто є платником єдиного внеску в розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2 464-VI.
З наявних в матеріалах справи копій звітів про нарахування єдиного внеску за 2017,     2018 роки встановлено, що позивачка самостійно визначила єдиний внесок як фізична особа - підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування (а.с. 48-51).
Зі змісту залучених до матеріалів справи інтегрованої картки платника єдиного внеску ОСОБА_1 та розрахунку суми недоїмки судом встановлено, що позивачу як фізичній особі-підприємцю загалом за період з 01.01.2017 р. по 30.09.2019 р. нарахований єдиний внесок у розмірі 17449,08 грн (а.с. 47). 
У свою чергу, ОСОБА_2 за період з 03.01.2018 р. по 30.09.2019 р. сплачено єдиний внесок у загальному розмірі 20746,90 грн. 
Суд першої інстанції вірно зауважив, що нарахування контролюючим органом єдиного внеску позивачці як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність, за 2017-2018 роки загалом у розмірі 18276,72 грн спричиняє подвійну його сплату, оскільки такий внесок сплачувався позивачем самостійно, як фізичною особою-підприємцем, з чим погоджується суд апеляційної інстанції. 
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Оскільки позивачка як фізична особа-підприємець сплачувала єдиний внесок у порядку та розмірах, визначених законодавством, в розмірі не менше мінімального, це виключає обов`язок зі сплати у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, яка має право провадити незалежну професійну діяльність. 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 р.  у справі № 160/3114/19, від 05.12.2019 р. у справі № 260/358/19 та від 12.12.2019 р. у справі № 580/971/19.
Враховуючи відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період в частині ведення незалежної професійної діяльності, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним формування відповідачем вимог про сплату боргу (недоїмки) від 20.06.2019 р. № Ф-5458-50-У та від 03.10.2019 р. № Ф-5458-50-У.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскаржувані вимоги не відповідають критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що їх належить визнати протиправними та скасувати, а позов ОСОБА_2 в цій частині задовольнити. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вилучити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18030,08 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Організація діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), визначено  Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 р. № 422 (в подальшому - Порядок № 422).
Відповідно до положень підпункту 1 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 422 з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. 
ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.
Облікові та звітні показники включаються до еталонних довідників з подальшим обов`язковим внесенням відповідних змін до реєстрів операцій та показників, які формуються ДФС за погодженням Міністерства фінансів України. Зміни до реєстрів операцій та показників вносяться не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем впровадження нових операцій та/або показників.
Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.
Інформаційна система органів ДФС після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій.
Згідно з абзацом другим підпункту 2 пункту 1 розділу VІ Порядку № 422 первинними документами, на підставі яких в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску, є, зокрема, рішення суду про вирішення питання по суті (скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання та пені / суми єдиного внеску за результатами судового оскарження). 
Аналіз вищевказаних норм вказує, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2019 р. у справі №   825/999/17, від 26.02.2019 р. у справі № 805/4374/15-а та від 25.03.2020 р. у справі №   826/9288/18.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 15.12.2015 р. №   814/1645/14 суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки предмет спору та його нормативно-правове регулювання не є подібними зі справою, що розглядається. 
Із залученого до матеріалів справи витягу з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції встановив, що в інтегрованій картці контролюючим органом самостійно здійснено нарахування єдиного внеску позивачці за ознакою ведення незалежної професійної діяльності без належних на те правових підстав за такі періоди та у таких розмірах: 19.04.2018 р. - за І квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн, 02.05.2018 р. - за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн, 19.07.2018 р. - за ІІ квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн, 19.10.2018 р. - за ІІІ квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн,  21.01.2019 р. - за ІV квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн (а.с. 42-45). 
Всього за 2017-2018 роки позивачці як самозайнятій особі нарахований єдиний внесок у розмірі 18276,72 грн, що за вищевикладених обставин судом визнано безпідставним. 
Разом з цим, зі змісту інтегрованої картки ОСОБА_2 встановлено, що внаслідок самостійного визначення відповідачем недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2017 рік у розмірі  8448,00 грн та за І-IV квартали 2018 року в загальному розмірі 9828,72 грн після сплати позивачем єдиного внеску за відповідні звітні періоди як фізичною особою - підприємцем, за її обліковим рахунком відображалась недоїмка, на яку нараховувались пеня та штрафні санкції. 
При цьому відповідач фактично визнає, що єдиний внесок ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування за спірний період сплачувався своєчасно та у повному розмірі, про що зокрема свідчить наданий податковим органом розрахунок суми недоїмки (а.с. 47).
Надіслані позивачці вимоги від 20.06.2019 р. та від 03.10.2019 р. № Ф-5458-50-У відомостей про включення до суми недоїмки пені та штрафних санкцій не містять. 
Одночасно інформація про нарахування пені та штрафних санкцій відображена в інтегрованій картці платника. 
Отже, спосіб відновлення порушеного права позивачки має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, яким визнано протиправною та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 20.06.2019 р. №Ф-5458-50У, від 03.10.2019 р. № Ф-5458-50У та зобов`язано Головне управління ДПС у Полтавській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 шляхом скасування та виключення з неї інформації про наявність боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276,72 грн та інформації про нарахування на цей борг штрафу і пені.
Таким чином,  суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до  вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 р. – без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315,  316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 р. по справі № 440/3230/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін