ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2193/21 Справа № 205/5409/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року та додаткове рішення того ж суду від 11 грудня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батька, -

ВСТАНОВИЛА:
В липні 2020 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батька.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батька -задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) та на його утримання аліменти у розмірі 200,00 грн. (двісті гривень) щомісячно, починаючи з 21 липня 2020 року і довічно.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).
Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Перепелиці Христини Владиславівни про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батька - відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року та додаткове рішення того ж суду від 11 грудня 2020 року у справі №205/5409/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3480,00 грн.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року та додаткове рішення того ж суду від 11 грудня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, за відсутності клопотань будь-якої зі сторін про інше, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є непрацездатною особою, перебуває на обліку в Пенсійному фонді України та отримує пенсію за віком (а.с. 15-17).
У листопаді 2018 року позивач був прооперований з приводу раку передміхурової залози рТ3b р№0 М0, стадія ІІІ (а.с. 18).
ОСОБА_1 є дочкою позивача (а.с. 6).
З матеріалів справи також вбачається, що позивач подарував належну йому 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 відповідачу згідно договору дарування частки квартири від 08 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О.В. (а.с. 7-10).
Відповідач має на своєму утриманні малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 61).
Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.
Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. 
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, позивач є непрацездатною особою так, як досяг встановленого законом пенсійного віку, також хворіє та отримує невисоку пенсію, яка є єдиним джерелом його доходу.
Разом з тим, доказів на підтвердження того, що відповідач має змогу сплачувати аліменти в такому розмірі 1500 грн. щомісяця, позивачем не надано. 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач потребує матеріальної допомоги за рахунок стягнення аліментів з відповідача, тому на користь позивача необхідно стягувати аліменти у розмірі 200 грн. щомісячно. 
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано жодних доказів його витрат пов`язаних з його лікуванням та, які б підтверджували необхідність матеріальної допомоги саме на даний час, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем вимоги про стягнення додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю не заявлялись. 
Доводи апелянта, що судом першої інстанції не враховано те, що у позивача є повнолітній син ОСОБА_4 , який має змогу утримувати одного з батьків, а саме ОСОБА_2 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянтом не надано суду доказів того, що призначена до сума аліментів у розмірі 200,00 грн. є для відповідача непосильною.
Твердження апелянта, що розмір прожиткового мінімуму з грудня 2020 року становить - 2270,00 грн., а тому позивач не потребує матеріальної допомоги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вимоги про стягнення аліментів на утримання батьків не обмежуються прожитковим мінімумом. 
Отже, суд першої інстанції з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, яким дав належну оцінку та постановив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення, а тому підлягають відхиленню.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року необхідно зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зазначає, що нею у суді першої інстанції були понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 4000 грн.
Згідно ордеру серії АР №1022178 від 26.08.2020 року правничу допомогу відповідачу надала Перепелиця Х.В. (а.с. 29).
26 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та Перепелиця Х.В. було укладено договір №26-08/20 про надання правової допомоги (а.с. 30-31).
Однак, в матеріалах справи відсутні докази для визначення та встановлення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема, апелянтом не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та їх розрахунок, погоджений із відповідачем.         
При цьому, в договорі про надання правничої допомоги від 26.08.2020 року не зазначений перелік послуг, як і те, що відповідач повинен сплатити адвокату за надані послуги саме суму у розмірі 4000,00 грн. 
Також, наведений представником відповідача у відзиві на позовну заяву попередній розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вказаний опис виконаних робіт поданий з порушенням подання відповідних доказів, передбачених ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а саме не здійснено детальний розрахунок витрат за кожну окремо послугу (виконану адвокатом роботу).
Таким чином, апелянтом не надано доказів (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, розрахунок витрат) для встановлення обсягу наданих послуг і визначення розміру витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Перепелицею Х.В.
Отже, оскільки розрахунок вартості адвокатських послуг у даній справі під час розгляду справи у суді першої інстанції не надавався, як і квитанція про їх оплату, тому підстави для їх стягнення з позивача відсутні. 
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року та додаткове рішення того ж суду від 11 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

                                                                М.Ю.Петешенкова