Єдиний унікальний номер справи 754/4446/20
Провадження №22-ц/824/4318/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
18 лютого 2021 року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1 ,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. звернулася до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1 . В обґрунтування подання зазначила про те, що на виконанні в приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. перебуває зведене виконавче провадження № 60503375 (ВП № 60503030, ВП № 60502314) з примусового виконання виконавчих листів № 2-468/12 від 11.07.2013 року, виданих Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з боржника ОСОБА_1  на користь АТ «Універсал Банк» суму боргу в розмірі 374 857,71 грн. та стягнення судового збору в сумі 3 219,00 грн. Боржником рішення суду не виконується, а вжиті приватним виконавцем заходи щодо примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження не призвели до позитивних результатів. 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року вищезазначене подання приватного виконавця задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні подання приватного виконавця відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець вважав доводи апелянта неналежними, а оскаржуване рішення - законним та обґрунтованим. Просив відмовити у задоволенні скарги а рішення суду - залишити без змін.
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим для виконання.
Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси громадян і є завершальною стадією судового провадження, без належного виконання судових рішень правосуддя втрачає сенс. Право на виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відповідності до положень ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
Стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Відповідно до ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
В ході розгляду справи судом першої інстанції були встановлені обґрунтовані підстави для задоволення подання приватного виконавця з метою забезпечення обов`язковості виконання судового рішення. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що хоча законом і встановлено гарантію недоторканності житла, однак така гарантія не є абсолютною, оскільки чинним законодавством передбачені випадки відступу від такого правила за наявності на це певних умов.З наведеним висновком в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 
У відповідності до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що приватний чи державний виконавець з метою проведення виконавчих дій має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла, відтак отримавши таке рішення безперешкодно входити до житла боржника. До суду були представлені докази відсутності у боржника грошових коштів, за рахунок яких може бути проведено виконання рішення суду, відтак виконання рішення суду має бути проведено за рахунок майна боржника шляхом його виявлення, огляду, арешту тощо. Зважаючи на те, що боржник жодним чином не реагував на численні виклики виконавця, а також на те, що на те, що виходи виконавця за місцезнаходженням боржника не дали результатів, оскільки йому не відчиняли двері приміщення, суд першої інстанції визнав можливим задовольнити подання, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду. При цьому колегія суддів критично відноситься до посилання апелянта щодо недостовірність даних обставин через відсутність доказів вручення таких викликів боржнику, оскільки відповідно до положень ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» такі виклики надсилаються простим поштовим відправленням, що передбачає відсутність зворотного повідомлення про вручення такого відправлення. Безпідставним колегія вважає й твердження апелянта  про неналежне доведення заявником факту вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки в даній справі таке питання не було предметом розгляду, відтак обов`язок подання доказів з цього приводу у заявника була відсутня.  
Окремо зважає колегія суддів апеляційного суду й на те, що хоча апелянт й зазначав про необізнаність з фактом існування виконавчого провадження, відтак тривале невиконання рішення суду було обумовлено не його ухиленням від такого виконання, а саме відсутністю інформації про необхідність вчинення таких дій, з матеріалів справи вбачається, що ще 26.11.2020 року представником апелянта було подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та видачу оскаржуваного судового рішення з відміткою про отримання оскаржуваної ухвали 02.12.2020 року. При цьому на запитання колегії суддів представник апелянта повідомив про, що за час між отриманням ухвали та розглядом апеляційним судом скарги ОСОБА_1 , останній не здійснював хоча б часткового виконання рішення суду, що нівелює вищезазначене твердження апелянта.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                      С.О. Журба

Судді                                                                                                  Т.О. Писана 

                                                                                                            К.П. Приходько