ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2021 р.	Справа № 520/764/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.09.20 року по справі № 520/764/2020          за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал-Декор"  до         Головного управління ДПС у Харківській області                           про скасування рішення та вимоги,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Корал-декор", звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив суд:
- визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-0000063305 від 14.11.2019 та рішення № 0000863305 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019. 
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ю-0000063305 від 14.11.2019 та рішення № 0000863305 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019 року є протиправними та такими, що  порушують права позивача, оскільки ґрунтуються на помилкових висновках контролюючого  органу. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування рішення та вимоги - задоволено. 
Визнано протиправними та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-0000063305 від 14.11.2019 та рішення № 0000863305 від 14.11.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Відповідач вважає, що твердження суду першої інстанції про забезпечення саме замовником матеріально - технічною базою у зв`язку із специфікою виконаних робіт. Якщо послуги з пакування потребуюсь специфічного обладнання чи матеріалів, якими виконавець не може себе забезпечити сам, то позиція позивача і суду взагалі є необгрунтованою. Розмальовування новорічних прикрас не потребує якогось специфічного приміщення для здійснення цього виду робіт, а виконавець приймаючи на себе такі зобов`язання взмозі самостійно забезпечити робочим місцем, та якщо ні - це саме і стає трудовими відносинами.
Відповідач зазначає, що договори про надання послуг, які було надано до перевірки, містять низку умов щодо організації процесу праці, а саме, підпункт 1.4 договорів встановлює, що замовник надає виконавцю всі необхідні матеріали для надання послуг, забезпечує робочим місцем, побутовими умовами.
Крім того, враховуючи строк дії договорів, ними було передбачено виконання не короткотермінових а систематичних робіт на протязі тривалого проміжку часу, що підтверджуються фактом щомісячного укладання актів наданих.
Відповідач звертає увагу, що у наданих до перевірки актах виконаних робіт зазначена назва робіт та вартість виконаної роботи, при цьому відсутня інформація щодо конкретизації виконаних робіт. До перевірки не було надано будь-яких документів (звітів, розрахунків, тощо) які б підтверджували, конкретизували виконану роботу, її зміст та місце надання послуг.
Відповідач вважає, що ТОВ “Корал-декор” в період з 01.01.2019 по 30.09.2019 систематично використовувало працю фізичних осіб, щомісячно нараховувало і сплачувало дохід, забезпечувало їх всім необхідним для виконання робіт (матеріали, техніка, засоби, паливно- мастильні матеріали) що слугувало приховуванню трудових правовідносин.
На думку відповідача, у контролюючого органу була обґрунтована та законодавчо встановлена необхідність здійснення належного податкового контролю позивача та винесення оскаржуваних рішень за фактом встановлених порушень, а рішення суду першої інстанції з урахуванням вищенаведених фактів, у їх сукупності, підлягає скасуванню.
Позивач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому зазначив, що укладені цивільно-правові угоди не містять обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу. 
Також, виконавець не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та Похованням. При цьому, виконавець самостійно та на власний ризик організує виконання цього договору у відповідності до його умов та вимог цивільного законодавства. Крім того, відповідальність виконавців робіт за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань за цими угодами визначена умовами таких угод, а та, що ним не врегульована встановлена та визначена чинним законодавством України.
Крім того, укладені між позивачем та відповідними фізичними особами цивільно- правові угоди не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а посадові особи контролюючого органу не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору,
Позивач наголошує, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що між позивачем та відповідними фізичними особами виникли цивільно-правові відносини, а не трудові.
На думку позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про не підтвердження під час розгляду справи висновків контролюючого органу про порушення підприємством позивача сг. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" стосовно не нарахування на суму заробітної плати 22% єдиного внеску за лютий - серпень 2019 року у розмірі 66634,30 грн. та 22% єдиного внеску за лютий 2019 року - серпень 2019 року у розмірі - 14659,55 грн.
Крім того, позивач наголошує, що законодавством не передбачено можливості Контролюючого органу здійснювати перевірку достовірності, повноти нарахування та сплати будь-яких по датків, при проведенні фактичної перевірки. Таким чином при винесенні оскаржуваного рішення про застосування штрафних санкцій за донарахуваиня відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску контролюючим органом були використані матеріали, які не можуть бути підставою для їх винесення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" зареєстровано у відповідності до норм діючого законодавства як суб`єкт господарювання.
Під час розгляду справи встановлено, що Головним управлінням ДПС Харківській області у період з 08.10.2019 по 17.10.2019 було проведено фактичну перевірку з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) за період з 01.01.2019 по 17.10.2019,  результати якої оформлено у вигляді акту від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436.
Відповідно до висновків акту від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436 перевіркою встановлено, зокрема, порушення ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме, на суму заробітної плати не нараховано 22% єдиного внеску за лютий - серпень 2019 року у розмірі 66634,30 грн., в тому числі і за лютий 2019 року – 3568,20 грн.; за березень 2019 року – 4173,20 грн.; за квітень 2019 року – 208,00 грн.; за травень 2019 року – 2462,20 грн., за червень 2019 року – 1898,00 грн., за липень 2019 року – 50941,30 грн.; за серпень 2019 року – 3383,40 грн.; згідно чого не нараховано 22% єдиного внеску за лютий 2019 року – серпень 2019 року у розмірі -14659,55 грн., в тому числі за лютий 2019 року – 785,00 грн.; за березень 2019 року – 918,10 грн.; за квітень 2019 року – 45,76 грн.; за травень 2019 року – 541,68 грн., за червень 2019 року - 417,56 грн., за липень 2019 року – 11207,09 грн.; за серпень 2019 року – 744,35 грн. 
Позивач, користуючись наявним у нього правом, звернувся 01.11.2019 року до контролюючого органу із запереченнями на акт про проведення фактичної перевірки    питань  дотримання  роботодавцем  законодавства щодо укладення  трудового договору, оформлення трудових  відносин з працівниками (найманими особами) від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436, проте листом Головного управління ДПС у Харківській області від 11.11.2019 року №9027/10/20-40-33-05-12 «Щодо результатів розгляду заперечення до акту фактичної перевірки від 18.10.2019 року №437/20-40-33-05-07/30136436»  позивача  повідомлено про  залишення  без змін   висновків акту  фактичної перевірки від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436. 
На підставі висновків зазначеного акту перевірки контролюючим органом 14.11.2019 року сформовано та  винесено вимог про сплату  боргу (недоїмки) №Ю-0000063305, відповідно  до якої повідомлено, що  заборгованість  зі сплати   єдиного внеску становить  14659,55 грн.
Також, 14.11.2019 року контролюючим  органом  було винесено рішення № 0000863305 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким заступником начальника  Головного управління  ДПС у Харківській області, розглянувши   матеріли перевірки № 437/20-40-33-05-07/30136436 від 18.10.2019 з питань правильності  нарахування  та утримання  єдиного внеску із сум заробітної плати, якою виявлено  порушення ст.7, ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 і за наслідками  якої донараховано  14659,55 грн. єдиного  внеску  на загальнообов`язкове державне  соціальне страхування, на підставі  п.3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вирішено застосувати до ТОВ "Корал-декор" штрафні санкції в розмірі 3532,23 грн.
Під час  розгляду справи  встановлено, що позивачем  було оскаржено рішення від 14.11.2019 року № 0000863305 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в адміністративному  порядку  до Державної податкової  служби України, проте рішенням Державної податкової  служби України від  02.01.2020 року №195/6/99-00-08-06-01 скаргу  залишено  без  розгляду.
Позивач, не погодившись із зазначеними рішеннями контролюючого органу, звернувся до суду  з даним позовом  задля  захисту своїх порушених прав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав визнання  протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-0000063305 від 14.11.2019 та рішення № 0000863305 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, урегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі по тексту – Закон № 2464-VI).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці : підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
За приписами ч.5 ст.8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Таким чином, якщо працівник виконує роботу (надає послуги) відповідно до цивільно-правового договору за основним місцем роботи, то до бази нарахування єдиного внеску за звітний місяць включається як заробітна плата (дохід), так і сума винагороди. При цьому, якщо база нарахування єдиного внеску буде меншою за розмір мінімальної заробітної плати, то єдиний внесок розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати та ставки єдиного внеску у розмірі 22 відсотки.
Згідно із п. 2 ч. 5 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
Колегія суддів зазначає, що правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за визначенням п.12 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Положеннями ст. 4 КЗпП України   передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За змістом   ст. 21 КЗпП України   трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Аналізуючи  норми  діючого  законодавства, колегія суддів зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
При цьому, характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
Частиною другою ст.48 КЗпП України передбачено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Записи про виконання робіт на підставі договору цивільно-правового характеру до трудової книжки не заносяться.
Отже, взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.
Відповідно до приписів ст. 626 Цивільного кодексу України договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що  основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України     та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.
При цьому, зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд, у постановах  від 04.07.2018 року по справі №820/1432/17, від 06.03.2019 року по справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 року по справі №815/954/18, від 26.05.2020 року по справі №160/5315/19.
Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно із ст. ст. 1, 2 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.
Положеннями ст. 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ОСОБА_1 укладено цивільно-правові угоди №34-01-03 від 12.03.2019 року, від 13.03.2019 року, №34-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_2 укладено цивільно-правову  угоду №31-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_3 укладено цивільно-правову  угоду №10-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_4 укладено цивільно-правові угоди №39-01-05 від 07.05.2019 року, №33-01-06 від 03.06.2019 року, №33-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_5 укладено цивільно-правову  угоду №24-01-02 від  06.02.2019 року,  від 13.03.2019 року, ОСОБА_6 укладено цивільно-правову угоду №26-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_7 укладено цивільно-правову угоду №5-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_8 укладено цивільно-правову угоду №21-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_9 укладено цивільно-правову угоду №25-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_10 укладено цивільно-правові  угоди №2-01-02 від 04.02.2019 року, №2-01-03 від 01.03.2019 року, №2-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_11 укладено цивільно-правову угоду №40-01-08 від 07.08.2019 року, ОСОБА_12 укладено цивільно-правову угоду №35-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_13 укладено цивільно-правову  угоду №15-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_14 укладено цивільно-правові угоди №1-01-02 від 04.02.2019 року, №1-01-03 від 01.03.2019 року, №1-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_15 укладено цивільно-правову угоду №7-01-07  від 11.07.2019 року, ОСОБА_16 укладено цивільно-правові  угоди №27-01-07 від 11.07.2019 року, №27-01-08 від  19.08.2019 року;   ОСОБА_17 укладено цивільно-правову  угоду №29-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_18 укладено цивільно-правову угоду №22-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_19 укладено цивільно-правову  угоду №36-01-03  від 18.03.2019 року,   ОСОБА_20 укладено цивільно-правову  угоду №23-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_21 укладено цивільно-правову  угоду №12-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_22 укладено цивільно-правову  угоду №24-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_23 укладено цивільно-правову  угоду №4-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_24 укладено цивільно-правову  угоду №16-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_25 укладено цивільно-правові угоди №38-01-05 від 07.05.2019 року, №38-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_26 укладено цивільно-правову  угоду №8-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_27 укладено цивільно-правову угоду №19-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_28 укладено цивільно-правову  угоду №11-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_29 укладено цивільно-правову  угоду №3-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_30 укладено цивільно-правову  угоду №30-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_31 укладено цивільно-правові угоди №17-01-04 від 01.04.2019 року, №17-01-07  від 22.07.2019 року, ОСОБА_32 укладено цивільно-правову  угоду №20-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_33 укладено цивільно-правову угоду №33-01-03 від 11.03.2019 року, ОСОБА_34 укладено цивільно-правову угоду №6-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_35 укладено цивільно-правову  угоду №18-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_36 укладено цивільно-правові угоди №28-01-05 від 13.05.2019 року, №28-01-06 від 03.06.2019 року, №28-01-07 від 11.07.2019 року,  №28-01-08 від 12.08.019 року, ОСОБА_37 укладено цивільно-правову  угоду №37-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_38 укладено цивільно-правову  угоду №9-01-07 від 11.07.2019 року.
Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що предметом укладених угод є зобов`язання виконавця виконати замовнику роботи (надати послуги): пакування ялинкових прикрас; розмалювання ялинкових прикрас; комплектування деталей на ялинкові прикраси, тощо.
Так, з  аналізу наявних в матеріалах справи копій договорів встановлено, що  останні  мають  типову  форму.
Отже, відповідно до умов  зазначених договорів, а саме п.1.3 замовник зобов`язаний  своєчасно  прийняти й оплатити   виконані  виконавцем  послуги. Згідно із  п. 1.4 угод замовник  надає виконавцю  всі  необхідні  матеріали  для надання  послуг (робіт), забезпечує робочим  місцем, побутовими  умовами. Положеннями  п. 2.1 угод визначено, що підставою для підписання  документа, який  підтверджує  надання послуг (робіт) виконавцем за цим  договором  є підписаний  акт  приймання наданих послуг (робіт)  на  об`єкті. При цьому,  у п. 2.2 угод визначено  вартість винагороди, яку сплачує  замовник  виконавцю за  одиницю  виробленої продукції, а  п. 2.3 угод передбачено, що  сума  винагороди визначається на підставі  акта  приймання  наданих  послуг (робіт) та вартості  послуг (робіт) згідно з  цим  договором. 
Так, п.6.2 угод визначено, що на виконавця не розповсюджуються  правила внутрішнього трудового розпорядку замовника, виконавець сам  організовує  процес  надання  послуг у  відповідності до вимог  цивільного законодавства, а  у  розділі 8 угод визначено  термін їх  дії. 
Колегія суддів, аналізуючи  положення  укладених позивачем  із  зазначеними  фізичними  особами цивільно-правових  угод, зазначає, що останні укладені на  надання  певної конкретної послуги;  підставою для  підписання  документа, який підтверджує  надання послуг (робіт)  виконавцем  є акт  приймання  наданих послуг (робіт); оплата  послуг  виконується  попередньо  не  пізніше  20 банківських  днів після  підписання  договору  та  остаточно  - не пізніше  20 банківських  днів  після  підписання  акта  приймання  наданих  послуг, на підтвердження чого  до  матеріалів справи  долучено  копії актів  приймання  наданих послуг  за  відповідними договорами; сторони  несуть  відповідальність  за порушення  зобов`язань  за цим  договором, що  передбачено  п. 4.2 цивільно-правових  угод, а  інша  матеріальна  відповідальність за невиконання  або  неналежне  виконання  покладених на них  зобов`язань  згідно  з  чинним законодавством  врегульована  та встановлюється  чинним  законодавством, що  передбачено  п. 3.1 цивільно-правових  угод; на виконавця  не  розповсюджуються   правила внутрішнього трудового  розпорядку замовника та виконавець самостійно організовує  процес надання   послуг; терміни  дії  угод  встановлені  з конкретного числа місяця по конкретне  число   кінця  даного  місяця, але  загальний строк  дії угод складав  місяць.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо укладення позивачем угод на виконання систематичних робіт та зазначає, що посилання відповідача на обставини того, що угоди укладались строком на один місяць також є необґрунтованими, оскільки нормами діючого  законодавства  не передбачено  обмежень стосовно кількості  та часу  на який  укладаються  цивільно-правові  угоди, враховуючи  що сторони  є вільними  в укладенні  договору, виборі контрагентів та визначенні  умов  договору з  урахуванням вимог Цивільного кодексу України.
Стосовно  надання позивачем, який є замовником,  інструментів, матеріалів і  механізмів  виконавцю колегія суддів звертає увагу, що представником позивача під час розгляду справи було  надано пояснення та вказано, що підприємство забезпечує виконавців матеріально-технічною базою у зв`язку з тим, що послуги щодо пакування, комплектування або розмальовування новорічних прикрас не можуть бути виконані та надані іншим способом або в іншому місті з використанням матеріалів, відмінних від матеріалів і механізмів, визначених специфікою виробництва. 
Отже, забезпечення виконавця всім необхідним для виконання робіт (приміщенням, обладнанням, матеріалами, тощо) не може свідчити про трудовий характер таких договорів.
Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 жовтня 2019 року по справі №825/2058/18.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно того, що підприємством  позивача  здійснюється щомісячна оплата праці за актами виконаних робіт, колегія суддів зазначає, що в під час перегляду справи судом апеляційної інстанції підтверджено, підставою для оплати за цивільно-правовим договором є факт надання послуг, який засвідчується актом приймання-передачі виконаних робіт, тоді як підставою для оплати праці за трудовим договором є час роботи, який зафіксовано в табелях обліку робочого часу. Водночас, заробітна плата є фіксованою сумою, а винагорода за цивільно-правовою угодою залежить від результату наданих послуг.
Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що долучені  представником  позивача копії актів приймання  наданих послуг містять різні розміри винагороди.
Відтак, колегія суддів вважає зазначені  доводи  апеляційної скарги відповідача безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно обставин  зазначення  у  цивільно-правових угодах та актах загальних, не конкретизованих відомостей про виконану роботу та відсутність інформації щодо  того, яка саме робота виконавцем була виконана, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту   цивільно-правових  угод  вбачається, що  останні  у  п.1.1  містять в собі  відомості  про  конкретний результат роботи який повинен бути досягнутий. Також зазначені  угоди  містять відомості про термін виконуваних робіт, вартість виконаних робіт та  умови  щодо  оплати  результату роботи. Отже, колегія суддів вважає зазначені доводи  апеляційної скарги відповідача також безпідставними.
Аналізуючи наведене, колегія суддів звертає зазначає, що укладені цивільно-правові угоди не містять обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу. Також, виконавець не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. 
При цьому, виконавець самостійно та на власний ризик організує виконання цього договору у відповідності до його умов та вимог цивільного законодавства. Крім того, відповідальність виконавців робіт за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань за цими угодами визначена умовами таких угод, а та, що ним не врегульована встановлена та визначена чинним законодавством України.
Також, слід зазначити, що укладені між позивачем та відповідними фізичними особами цивільно-правові угоди не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а посадові особи контролюючого органу не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
Крім того, особливістю договорів про надання послуг є насамперед нематеріальний характер об`єкта договору, при цьому продається не сам результат, а дії, які до нього привели.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та підсумовуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що між  позивачем  та відповідними  фізичними особами  виникли  цивільно-правові відносини, а не трудові.
Отже, контролюючим органом не доведено висновків про порушення підприємством  позивача  ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" стосовно  не нарахування на суму заробітної плати 22% єдиного внеску за лютий - серпень 2019 року у розмірі 66634,30 грн. та  22% єдиного внеску за лютий 2019 року – серпень 2019 року у розмірі - 14659,55 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність підстав визнання  протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-0000063305 від 14.11.2019 та рішення № 0000863305 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019 року.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суб`єкт владних повноважень приймаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-0000063305 від 14.11.2019 та рішення № 0000863305 від 14.11.2019 діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржувані вимога та рішення, чим порушено законні інтереси позивача.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року по справі № 520/764/2020 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2020 року по справі № 520/764/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  25.02.2021 року