Справа № 130/1201/20
Провадження № 22-ц/801/59/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року	Справа № 130/1201/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача Денишенко Т. О.,
суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,
розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спро-щеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у приміщенні апеляційого суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Леляцької сільської ради Жмеринського району
Вінницької області, Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Він-
ницької області, Жмеринської міської ради Вінницької області про стягнен-
ня моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськ-районного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Жмеринка Вінницької області за головування судді Верніка В. М., повний текст якого складений 10 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

09 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області з позовом до Леляцької сільської ради Жмеринського району Він-ницької області, Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області, Жмеринської міської ради Вінницької області про стягнення моральної шкоди. Позов-ні вимоги, з урахуванням їх уточнення, мотивовані тим, що станом на червень 2018 року позивачкою розпочата приватизація прилеглої до її будинку  АДРЕСА_1 , власної земельної ділянки. Привати-зованим нею земельним ділянкам присвоєно такі кадастрові номери: №0521083600:01:003:0066 площею 0,0473 га, №0521083600:01:003:0067 площею 0,1145 га, №0521083600:01:003:0076 площею 0,27 га. Вказані земельні ділянки з пра-вого боку від входу до будинку позивачки межують із земельними ділянками площею 0,25 га, кадастровий номер 0521083600: 01:003:0052, та площею 0,235 га, кадастровий номер 0521083600:01:003:0051, власником яких є ОСОБА_2 . З лівого боку земель-ні ділянки позивачки межують із земельною ділянкою померлої ОСОБА_3 , спадкоємці якої не оформили право на спадщину. Відтак ОСОБА_1 вважає, що землі покійної ОСОБА_3 перебувають у комунальній власності Леляць-кої сільської ради Жмеринського району Вінницької області. На час звернення до су-ду та на момент виникнення спірних правовідносин земельною ділянкою покійної ОСОБА_3 користується ОСОБА_4 . Користування земельними ділянка-ми позивачки за кадастровими номерами 0521083600:01:003:0067 та 0521083600:01:003:0076, розташованими на відстані 72 м від її земельної ділянки з кадастровим номером 0521083600:01:003:0066, можливо лише через земельну ділянку з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082, яка є комунальною власністю Ле-ляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області. За рішенням Жме-ринської міської ради Вінницької області від 22 листопада 2019 року № 916 Леляцька сільська рада увійшла до складу Леляцького старостинського округу Жмеринської міської об`єднаної територіальної громади. Рішенням Жмеринської міської ради від 27 лютого 2020 року № 1033 позивачці надано право сервітутного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082, з нею укладе-ний відповідний договір і згідно акту від 10 березня 2020 року їй передано цю земель-ну ділянку у користування. Однак 03 вересня 2019 року сусід позивачки ОСОБА_5 спільно із землекористувачем іншої суміжної земельної ділянки ОСОБА_4 від земельної ділянки ОСОБА_6 до земель померлої ОСОБА_3 через земельну ділянку Леляцької сільської ради навмисно пролили відходи та протягнули металевий трос з метою перешкоди позивачці проходити на вказані її земельні ділян-ки. Тривалий час сільською радою не вжиті заходи реагування до ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , останні до відповідальності не притягнуті. Таку ж бездіяльність до по-рушників виявили Жмеринська міська рада Вінницької області, до складу якої з 22 листопада 2019 року увійшла Леляцька сільська рада, та виконком Жмеринської місь-кої ради, що є її виконавчим органом у міжсесійний період. Протиправність дій сільської ради позивачка вимушена була визнати за рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року. Незважаючи на відкрите виконав-че провадження за вказаним рішенням суду, Леляцька сільська рада до часу звернення із цим позовом до суду не визначилася з тим, хто пролив відходи на межах вказаних земельних ділянок. Позивачка вважає, що внаслідок протиправної бездіяльності від-повідачів їй завдана моральна шкода, вона втратила нормальні життєві зв`язки, був змінений звичний спосіб її життя, що потребувало додаткових зусиль для його орга-нізації, у неї суттєво погіршився стан здоров`я і вона була змушена тривалий час ліку-ватись від хвороб, які стали наслідком її хвилювань. ОСОБА_1 мала перешкоди у ко-ристуванні належними їй земельними ділянками, адже вихід на їх територію був пере-критий відходами, відповідачами порушене її право у належний спосіб проживати на території своєї садиби, оскільки запахи від пролитих відходів тривалий час проникали у помешкання позивачки, погіршуючи стан її здоров`я та її родини. За таких обставин ОСОБА_1 просила стягнути на її користь моральну шкоду в сумі по 10000,00 гри-вень з кожного із зазначених відповідачів ( а. с. 1-8, 26-36, 39-46, 64-74 ).
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі ( а. с. 97, 99-101 ).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржниця вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрун-тованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Ви-кладаючи фактичні обставини справи, аналогічні зазначеним у позовній заяві, щодо забруднення земельної ділянки, спричинення негативних наслідків для неї та визнан-ня протиправною бездіяльності Леляцької сільської ради Жмеринського району Він-ницької області рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада та 17 грудня 2019 року, скаржниця зазначає, що сільською радою навіть після ухвалення зазначених рішень суду не були усунуті перешкоди щодо залитих відходами земель сільської ради, вони не приведені у відповідність до вимог земель-ного законодавства та санітарних норм. Відповідальність за утримання цих територій на момент виникнення спірних правовідносин покладалася на Леляцьку сільську ра-ду, а в подальшому на Жмеринську міську раду як її правонаступника. Однак і міська рада самоусунулася від виконання покладених на неї обов`язків та не притягнула до відповідальності ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , не винесла для обговорення на сесії питання захисту землі. 
26 листопада 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скар-гу представника відповідача Жмеринської міської ради Вінницької області Конова-лової Я. О., яка вважає рішення суду першої інстанції правильним, а доводи апеляцій-ної скарги необґрунтованими. Посилаючись на рішення суду першої інстанції, пред-ставник зауважує, що скаржниця всупереч власного обов`язку з доказування заявле-них вимог не довела відповідними доказами незаконності дій ( бездіяльності ) вказа-них нею як відповідачів органів місцевого самоврядування, що є обов`язковою умо-вою цивільної відповідальності за спричинену моральну шкоду. Позивачка не довела факту заподіяння їй моральної шкоди. 
Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матері-алами, дослідивши представлені сторонами наявні в ній докази, перевіривши закон-ність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апе-ляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 нале-жить задоволити частково.
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм проце-суального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і запере-чень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам, воно є помилковим, через що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих проце-суальних дій, розгляду і вирішення справи.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забез-печення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною першою статті 368 Глави 1 Розділу V ЦПК України визначено, що спра-ва розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для роз-гляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями, вста-новленими цією Главою. Частинами четвертою, шостою статті 19 цього Кодексу пе-редбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, ма-лозначних справ, якими є справи з ціною позову, яка не перевищує ста розмірів про-житкового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загаль-ного позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення алімен-тів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стяг-нення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства ( материнства ); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною першою статті 369 цього ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спро-щеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без пові-домлення учасників справи. З огляду на ціну та предмет позову у цій цивільній спра-ві, її складність, значення для сторін і суспільства, ця справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому не належить до виключень із категорії справ, передбачених пунктом дру-гим частини шостої статті 19 ЦПК України. Дана справа в силу вимог закону є мало-значною, тому розглядається апеляційним судом без повідомлення її учасників.
Судом першої інстанції встановлено та оспорюється учасниками справи, що рі-шенням 57 сесії 7 скликання Жмеринської міської ради Вінницької області від 27 лю-того 2020 року № 1033 позивачці ОСОБА_1 встановлений особистий сервітут у ме-жах допустимого функціонального використання земельної ділянки в АДРЕСА_2 , площею 0,0178 га, кадастровий номер 0521083600:01:003:0082, у тому числі 0,0178 га під ріл-лею, за рахунок земель комунальної власності, для права проходу та проїзду на ве-лосипеді на умовах безоплатного земельного сервітуту строком на 5 років ( а. с. 9 на звороті, 47 ). Відповідно до акту приймання-передачі від 10 березня 2020 року Жме-ринська міська рада передала, а ОСОБА_1 прийняла в особистий сервітут вказану земельну ділянку. В акті зазначено, що земельна ділянка не забруднена відходами ви-робництва, сміттям, радіоактивними, хімічними та іншими шкідливими для здоров`я речовинами і може використовуватися за функціональним призначенням. Землеко-ристувач, тобто позивачка ОСОБА_1 , оглянула земельну ділянку в натурі, ознайоми-лася з її кількісними та якісними характеристиками, підземними та надземними спо-рудами і об`єктами, і претензій до Жмеринської міської ради не має ( а. с. 10, 48 ). Право користування ( сервітут ) до 10 березня 2025 року зареєстроване за позивачкою на підставі договору про встановлення особистого сервітуту № 456 з правом про-лонгації, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на неру-хоме майно про реєстрацію іншого речового права від 02 червня 2020 року ( а. с. 10, 48 на зворотах ).
Відповідно до акту від 03 травня 2019 року № 191 комісією виконкому Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області проведене обстеження су-сідніх земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 ; землекорис-тувачу земельних ділянок по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 ОСОБА_2 рекомендовано відновити межі земельних ділянок зі сторони АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 для можливості проходу до земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 по причині того, що їй неможливо іншим шляхом добиратися до власної земельної ділянки ( а. с. 11, 49 ).
Рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада та 17 грудня 2019 року визнана протиправною бездіяльність Леляцької сільської ради Жме-ринського району Вінницької області, яка полягала у невжитті заходів реагування що-до дотримання вимог санітарних норм на земельній ділянці з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082 та її межах; зобов`язано Леляцьку сільську раду Жмеринсь-кого району Вінницької області вжити заходів реагування щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082 та її меж в порядку, передбаченому підпунктами першим, дванадцятим пункту «б» частини першої статті 33 Закону Укра-їни «Про місцеве самоврядування в Україні» ( а. с. 12-14, 50-52 ). З примусового вико-нання вказаних рішень суду за виконавчими листами № 120/3198/19-а і № 120/3351/19-а постановами від 13 січня 2020 року ВП № 60959614, від 24 лютого 2020 року ВП № 61363381 відкриті виконавчі провадження щодо зобов`язання Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області вжити заходів реагування з дотримання вимог санітарних норм на земельній ділянці з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082 ( а. с. 15, 53 ).
Разом із тим рішенням Жмеринської міської ради Вінницької області від 22 лис-топада 2019 року № 916 на території Жмеринської міської об`єднаної територіальної громади утворений Леляцький старостинський округ з центром в с. Леляки, до складу якого входять території сіл Подільське, Тартак, Леляки, Мала Жмеринка Жмеринсь-кого району Вінницької області ( а. с. 11, 49 ). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 15, 23, 1167 ЦК України, визнав необґрунтованими доводи позивачки стосовно неправомірної бездіяльності відповідачів, яка полягає у не притягненні до відпові-дальності фізичних осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , відповідно як власника та ко-ристувача земельних ділянок, із яких було розпочато розлиття відходів на території Леляцької сільської ради, а також незастосування даним органом місцевого самовря-дування ніяких дій до порушників, виключно підставами чого здійснено обґрунтуван-ня позовних вимог до відповідача Леляцької сільської ради, оскільки рішеннями Він-ницького окружного адміністративного суду від 05 листопада та 17 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні адміністративних позовів ОСОБА_1 саме в частині визнан-ня протиправною бездіяльності сільської ради щодо невжиття заходів реагування без-посередньо до цих фізичних осіб. Відповідно суд дійшов висновку про необґрунтова-ність позовної вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь моральної шкоди з відповідача Леляцької сільської ради.
Судом також визнані безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 , пред`явлені до відповідачів Жмеринської міської ради та її виконавчого комітету, оскільки їх непра-вомірна бездіяльність відносно ОСОБА_6 і ОСОБА_4 заздалегідь  не оспорю-валася позивачкою, такою не визнана у судовому порядку, а питання заміни боржника у виконавчому провадженні в порядку примусового виконання обох рішень Вінниць-кого окружного адміністративного суду не вирішувалося.
Крім того ОСОБА_1 погоджені відомості, наведені в акті від 10 березня 2020 ро-ку прийому-передачі їй земельної ділянки, стосовно належного стану земельної ділян-ки з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082, що передана їй у сервітутне ко-ристування, не забрудненості її жодними шкідливими речовинами, що спростовує до-води позивачки щодо залишення до теперішнього часу залишків фекалій, які, за твер-дженнями ОСОБА_1 , були розлиті саме на вказаній земельній ділянці комунальної власності. Тобто суд дійшов висновку, що до моменту виникнення права ОСОБА_1 на сервітутне використання земельної ділянки з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082 уже не існувало жодних перешкод щодо її використання чи інших порушень її оспорюваних прав. 
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду пер-шої інстанції, оскільки вони є помилковими, зробленими за неправильного застосу-вання норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, без урахуван-ня норм чинного законодавства, які встановлюють систему органів місцевого само-врядування, засади їх організації та діяльності, тому оскаржуване рішення підлягає безумовному скасуванню.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 наголошує на тому, що їй завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню, внаслідок протиправної без-діяльності відповідачів - органів місцевого самоврядування, виконавчого органу ради через непритягнення до відповідальності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за пролиття відходів на земельну ділянку сільської ради, а також невжиття даними органами місцевого самоврядування ніяких дій до порушників. 
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими доводами скаржниці з огляду на наступне.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтере-су.  Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:  1) визнання права;  2) визнання правочину недійсним;  3) припинення дії, яка порушує право;  4) відновлення становища, яке існувало до порушення;  5) примусове виконання обов`язку в натурі;  6) зміна правовідношення;  7) припинення правовідношення;  8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;  9) відшкодування моральної ( немайно-вої ) шкоди;  10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу держав-ної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого само-врядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Разом із тим згідно частин першої-третьої статті 8 Закону України «Про добро-вільне об`єднання територіальних громад» об`єднана територіальна громада вважа-ється утвореною за цим Законом з дня набрання чинності рішеннями всіх рад, які прийняли рішення про добровільне об`єднання територіальних громад, або з моменту набрання чинності рішенням про підтримку добровільного об`єднання територіаль-них громад на місцевому референдумі та за умови відповідності таких рішень вис-новку, передбаченому частиною четвертою статті 7 цього Закону.  Повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних тери-торіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною грома-дою.  Після завершення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних тери-торіальними громадами, що об`єдналися, їхні виконавчі комітети продовжують здійс-нювати свої повноваження до затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою, персонального складу її виконавчого комітету. Об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільсь-кою, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною гро-мадою.
Як убачається із матеріалів справи, а саме листа виконкому Жмеринської міської ради від 12 травня 2020 року № 19-запит, рішенням 54 сесії 7 скликання Жмеринської міської ради від 22 листопада 2019 року № 914 Леляцька сільська територіальна гро-мада добровільно приєднана до територіальної громади міста обласного значення Жмеринка Вінницької області. Рішенням Жмеринської міської ради Вінницької об-ласті від 22 листопада 2019 року № 916 у зв`язку із добровільним приєднанням Ле-ляцької сільської територіальної громади до територіальної громади міста обласного значення Жмеринка Вінницької області міською радою на території Жмеринської ОТГ утворений Леляцький старостинський округ з центром у с. Леляки.
У свою чергу відповідно до абзацу другого частини першої статті 8 Закону Укра-їни «Про добровільне об`єднання територіальних громад» повноваження сільської, селищної ради, її виконавчого комітету та сільського, селищного голови територі-альної громади, що приєдналася до міської об`єднаної територіальної громади, припи-няються з дня набрання чинності рішенням сільської, селищної ради та рішенням міської ради об`єднаної територіальної громади про добровільне приєднання до об'-єднаної територіальної громади. З моменту припинення повноважень сільської, се-лищної ради повноваження міської ради поширюються на територію територіальної громади, що приєдналася до міської об`єднаної територіальної громади.
З вищезазначеного слідує, що діяльність Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області припинена з моменту її приєднання до Жмеринської місь-кої ради Вінницької області. Відповідно з цього часу у неї відсутні будь-які повнова-ження, зокрема й ті, що стосуються регулювання земельних відносин та охорони нав-колишнього природного середовища. Тобто жодних дій, у тому числі щодо виявлення винних осіб у забрудненні земель та притягнення цих осіб до відповідальності, нею не може уже бути вчинено, а отже на неї апріорі не може бути покладена відповідаль-ність за проявлену бездіяльність, як того вимагає позивачка, зі стягненням 10 000,00 гривень моральної шкоди.
Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 та вимог її апеляційної скарги убачається, що вона також просить стягнути з відповідача Жмеринської міської ради Вінницької області моральну шкоду у визначеному нею розмірі як правонаступника діяльності сільської ради, а також у зв`язку із тим, що міською радою також не було вчинено жодних дій до порушників ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за пролиття відходів, не притягнуто їх до відповідальності, не було винесено на сесію та не піддане обгово-ренню відповідне рішення міської ради щодо захисту її прав від дій фізичних осіб внаслідок пролиття відходів на її території.
Проте колегія суддів не знаходить обґрунтованими вказані доводи ОСОБА_1 , зважаючи на те, що згідно з частиною третьою статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи ді-ють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України. 
Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначена виключна компетенція міських рад та перелік питань, вирішуваних виключно на пле-нарних засіданнях. Однак до повноважень саме міської ради з огляду на положення цього закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють земельні відносини, не входить вирішення питання щодо встановлення винних осіб за забруднення земель та притягнення їх до відповідальності. Відтак на Жмеринську міську раду Вінницької області не може бути покладена відповідальність за бездіяльність як того вимагає по-зивачка зі стягненням на її користь 10 000,00 гривень моральної шкоди.
У свою чергу главою 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені повноваження виконавчих органів міських рад. Безпосередньо у статті 33 у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного сере-довища саме їм делеговані повноваження зі здійснення контролю за додержанням зе-мельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, додержанням юридичними та фізичними особами вимог у сфері поводження з побу-товими та виробничими відходами, з розгляду справ про адміністративні правопору-шення або передачі матеріалів на розгляд інших державних органів у разі порушення законодавства про відходи.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_7 вказує, що виконавчим комі-тетом Жмеринської міської ради Вінницької області не виконані обов`язки щодо за-безпечення дотримання норм чинного законодавства, не притягнуто до відповідаль-ності фізичних осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , не вчинено жодних дій до поруш-ників і після відкриття виконавчого провадження за судовими рішеннями, які набрали законної сили, не ініційовано питання захисту прав міської ради від пролиття відходів фізичними особами, які визначені судовим рішенням.
Як встановлено в ході судового розгляду та підтверджено актом від 09 вересня 2019 року дійсно має місце залиття фекаліями земельної ділянки з кадастровим но-мером 0521083600:01:003:0082, яка перебувала у комунальній власності Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Дана обставина встановлена рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада та 17 грудня 2019 року, тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Однак до цього часу жодних заходів реагування на ситуацію, що дійсно має місце, виконавчим комітетом Жмеринської міської ради Вінницької області, зважаючи на приєднання Леляцької сільської територіальної громади до територіальної громади міста Жмеринка, здійснено не було. Доказів на спростування цих обставин вказаним відповідачем не надано, такі у матеріалах справи відсутні. Незважаючи на очевидне порушення законодавства, винні у забрудненні земельної ділянки позивачки особи у визначеному порядку не встановлені, до відповідальності не притягнуті. Сам лише акт прийому-передачі земельної ділянки від 10 березня 2020 року, де вказується про на-лежний стан земельної ділянки з кадастровим номером 0521083600:01:003:0082 таким доказом бути не може, оскільки ним стверджується про стан земельної ділянки на мо-мент її передачі у користування ОСОБА_1 . 
Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» гарантоване право громадян на безпечне для здоров`я і життя навколишнє середовище, встановлений обов`язок органів виконавчої влади, місцевого самовряду-вання утримувати належні їм на праві власності земельні ділянки і території від-повідно до вимог санітарних норм.
В силу Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» неприпустимим є невжиття заходів реагування суб`єктом владних повноважень щодо дотримання ви-мог санітарних норм на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, та невжиття відповідних заходів реагування в порядку статті 33 цього Закону.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодуван-ня за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та мораль-ної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів держав-ної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду перед-бачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відпо-відальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самовря-дування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу міс-цевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується дер-жавою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування неза-лежно від вини цієї особи.
За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується гріш-ми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які ма-ють істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від май-нової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшко-дування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті дев`ятому постано-ви від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» ( з наступними змінами ) розмір відшкодування мо-ральної ( немайнової ) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо ), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо ) та з урахуванням інших обста-вин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у йо-го життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за влас-ною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, вива-женості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної ( немайно-вої ) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звер-ненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаче-них цим Кодексом випадках.
Згідно приписів статті 12, частин першої, п`ятої-сьомої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона по-силається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, ко-ли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуаль-них прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, перед-бачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести до-кази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. За умови недо-веденості тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь про-тилежної сторони. Таким чином доказування є юридичним обов`язком сторін та ін-ших осіб, які беруть участь у справі.
Однак зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 убачається, що завдання їй моральної шкоди полягає у відсутності заходів реагування, непритягнення виконавчим коміте-том Жмеринської міської ради Вінницької області до відповідальності конкретних осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , через що вона втратила нормальні життєві зв`язки, терпить змінений звичний спосіб її життя, що потребувало додаткових зусиль для його організації, у неї суттєво погіршився стан здоров`я і вона була змушена три-валий час лікуватися від хвороб, які стали наслідком її хвилювань Позивачка мала перешкоди у користуванні належними їй земельними ділянками.
Проте колегія суддів апеляційного суду вважає, що жодних належних, допусти-мих та достатніх доказів на доведення своїх позовних вимог ОСОБА_1 не надано, тим більше на доведення того, що незастосування заходів впливу щодо конкретних осіб, вина яких не встановлена у визначеному порядку, будь-яким чином завдало їй моральної шкоди та душевних страждань. Відтак відсутні підстави та докази для судового правового захисту права позивачки у справі. 
Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та ви-мог апеляційної скарги. 
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рі-шення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не-повне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи; недоведеність об-ставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановлени-ми; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обстави-нам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищенаведене, враховуючи помилковість оскаржуваного рішення су-ду першої інстанції від 25 вересня 2020 року, на часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів дійшла висновку про необхідність його скасування та ухвалення нового судового рішення.
Питання розподілу судових витрат у справі апеляційний суд вирішує у відповід-ності до норм статті 141 ЦПК України.
Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Леляцької сільської ради Жме-ринського району Вінницької області, Виконавчого комітету Жмеринської міської ра-ди Вінницької області, Жмеринської міської ради Вінницької області про стягнення моральної шкоди - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є оста-точною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді                             В. П. Рибчинський

Л. О. Голота