ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

29 березня 2021 року                                                                        
м. Чернівці

справа № 713/223/17
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.
секретар Паучек І.І.

позивач за первісним позовом Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

позивачі за зустрічними позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач за зустрічними позовами Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Пилип`юк І.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В січні 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.
Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 18 426 доларів США 6 центів за кредитним договором №CVG0GA0000000032 від 4 вересня 2008 року.
Посилався на те, що 4 вересня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №CVG0GA0000000032. Згідно умов вказаного договору банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 23 426 доларів США 11 центів на строк до 4 вересня 2018 року.
У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 14 листопада 2016 року має заборгованість у розмірі 49 829 доларів США 30 центів, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 18 426 доларів США 6 центів, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 8 072 доларів США 39 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 2 180 доларів США 23 цента, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 21 150 доларів США 62 цента.
В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №CVG0GA0000000032 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.
ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом.
Просила визнати пункт 8.1 кредитного договору №СVG0GА0000000032 від 4 вересня 2008 року щодо оплати щомісячної комісії в розмірі 4 процентів в місяць винагороди за резервування ресурсів недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати 4 процента в місяць винагороди за резервування ресурсів, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту.
Посилалася на те, що умовами пункту 8.1. кредитного договору передбачено щомісячну комісію в розмірі 4 процента в місяць винагороди за резервування ресурсів від початкової суми кредиту. Разом з тим в кредитному договорі відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу за зустрічним позовом. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.
Обов`язок сплачувати комісію позивач за зустрічним позовом вважає несправедливою умовою договору.
Відповідач ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом.
Просив визнати припиненими зобов`язання за договором поруки №СVG0GА0000 000032 від 4 вересня 2008 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».
Посилався на те, що в якості забезпечення зобов`язання між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки №СVG0GА0000000032 від 4 вересня 2008 року. Позичальник частково перестала сплачувати платежі за кредитним договором 6 жовтня 2011 року. Саме з того часу у банку виникло право на звернення до суду з позовом до позичальника та поручителя про дострокове стягнення заборгованості.
З позовом про солідарне стягнення заборгованості банк звернувся в 2016 році, тобто з пропуском спеціального строку, зазначеного в частині 4 статті 559 ЦК України. Банк втратив можливість звернення до поручителя, як солідарного боржника по кредитному договору, оскільки останній платіж був здійснений позичальником більше одного року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CVG0GA0000000032 від 4 вересня 2008 року в сумі 16 977 доларів США 29 центів.
У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим задоволено.
Визнано договір поруки №CVG0GA0000000032/1 від 4 вересня 2008 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №CVG0GA0000000032 від 4 вересня 2008 року припиненим.
Суд виходив з того, щорішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у цивільній справі №713/372/14-ц, які набрали законної сили, встановлено, що станом на 8 липня 2014 року заборгованість за кредитом становила 16 977 доларів США 29 центів. Оскільки ні умовами кредитного договору, ні нормами чинного цивільного законодавства України не передбачено можливості збільшення тіла кредиту у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором, то суд дійшов висновку, що станом на 14 листопада 2016 року заборгованість за кредитом становила 16 977 доларів США 29 центів, а не зазначені у наданому банком розрахунку заборгованості 18 426 доларів США 6 центів.
14 лютого 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, яка залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та положень пункту 8.1.2 кредитного договору, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань як основного, так і акцесорних є таким, що настав.
АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з даним позовом до поручителя ОСОБА_2 лише у лютому 2017 року, тобто поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання, тому порука за договором поруки №CVG0GA0000000032/1 від 4 вересня 2008 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , є припиненою.
Відповідачем ОСОБА_2 не пропущено строк звернення до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим, оскільки про пред`явлення до нього позову про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором на підставі припиненого договору поруки та порушення свого права, відповідач дізнався 10 березня 2017 року, тобто після відкриття провадження у даній справі. 20 березня 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим. Предметом зустрічного позову ОСОБА_1 є визнання договору поруки припиненим, а не визнання його недійсним, а тому строк позовної давності повинен рахуватися не з часу укладення даного договору, а з часу порушення права в результаті пред`явлення позову про стягнення заборгованості.
Пункти 4.1-4.6 та п. 8.1 кредитного договору містять положення про сплату винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 процентів річних від суми зарезервованих ресурсів. Дані положення призводять до зміни у витратах позичальника, а тому є несправедливими та незаконними. 
ОСОБА_1 була обізнана щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору почався 4 вересня 2008 року, однак із зустрічним позовом відповідачка звернулася 2 березня 2017 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в первісному позові та задоволення її зустрічного позову про визнання кредитного договору частково недійсним.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначала, що суд першої інстанції безпідставно застосував строк позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 про визнання пункту 8.1 кредитного договору №СVG0GА0000000032 від 4 вересня 2008 року недійсним. Підписуючи кредитний договір позивачка не могла повною мірою проаналізувати умови договору з точки зору відповідності його умов нормам законодавства, оскільки не є фахівцем в галузі права.
В матеріалах справи відсутні докази про суму заборгованості, яка визначена банком.
Судом першої інстанції не враховано, що перерахунок заборгованості у зв`язку з визнанням недійсним договору страхування, слід здійснити за весь період кредитування, оскільки банком не здійснено перерахунок відсотків та інших платежів за страховими платежами, які були включені в тіло кредиту. Також до щомісячного платежу була включена комісія, яка є незаконною.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
4 вересня 2008 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 укладений кредитний договір №CVG0GA0000000032. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 був наданий кредит на строк до 4 вересня 2018 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 23 426 доларів США 12 центів на наступні цілі: 20 856 доларів США 92 центи на споживчі цілі, з них 20000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 600 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 154 долари США 15 центів для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 102 долари США 77 центів - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 2569 доларів США 20 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 процента на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 процента від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного Договору (а.с.15-17 т.1).
Згідно додаткової угоди до кредитного договору №CVG0GA0000000032 від 4 вересня 2008 року, укладеної 13 грудня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору №CVG0GA0000000032.
Викладено пункт 8.1 договору в наступній редакції:
«Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, на строк з 4 вересня 2008 року по 4 вересня 2018 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 25413 доларів США 82 цента на наступні цілі: у розмірі 20856 доларів США 92 цента на споживчі цілі, з них 20000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 600 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 154 долари США 15 центів для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 102 долари США 77 центів для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 4558 доларів США 90 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.25 процента на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3.00 проценти від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 процента річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного Договору».
4 вересня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2 поручився перед Банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №CVG0GA0000000032 від 4 вересня 2008 року.
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVG0GA0000000032 від 4 вересня 2008 року станом на 8 липня 2014 року в сумі 24 552 долара США 67 центів, що еквівалентно станом на 27 березня 2019 сумі 662 431 гривня 3 копійки, яка складається з наступного: 16 977 доларів США 29 центів - заборгованість за кредитом, 3 409 доларів США 93 цента -заборгованість за відсотками за користування кредитом, 867 доларів США 27 центів - заборгованість по комісії за користування кредитом, 3 298 доларів США 19 доларів США - заборгованість по пені, - звернуто стягнення на житловий будинок, зазначений в плані під літ «А», загальною площею 117,00 кв.м, в тому числі житловою площею 73,20 кв.м, з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , з початковою ціною в сумі 285000 гривень, та земельну ділянку площею 0,0600 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 7320555300:01:003:0696, яка розташована по АДРЕСА_1 , з початковою ціною в сумі 60000 гривень, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.237-250 т.1).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року в частині визначення заборгованості за кредитним договором №CVG0GA0000000032 від 4 вересня 2008 року, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, змінено.
Виключено із загальної суми заборгованості 24552 доларів США 67 центів - заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 867 доларів США 27 центів, встановивши загальну суму заборгованості, в рахунок якої необхідно звернути стягнення, розміром 23 685 доларів США 40 центів, що еквівалентно станом на 27 березня 2019 року 639 032 гривні 9 копійок.
Виключено з резолютивної частини рішення початкову ціну реалізації предмета іпотеки. В решті рішення суду залишено без змін.
Рішенням Шевченківського районного суду  міста Чернівці від 24 жовтня 2014 року визнано недійсним договір особистого страхування CVG0LK0000000032 між ОСОБА_1 та ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» від 4 вересня 2008 року. 
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 вересня 2015 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 жовтня 2014 року, залишено без змін.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Щодо первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 16 977 доларів США 29 центів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року встановлено заборгованість за тілом кредиту в сумі 16 977 доларів США 29 центів. Вказане рішення в частині визначення вказаної заборгованості залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, набрало законної сили.
З огляду на вказане заборгованість за тілом кредиту, яку просить стягнути позивач за первісним позовом в сумі 18 426 доларів США 6 центів є більшою, ніж встановлено в рішенні Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року. Отже, підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 18 426 доларів США 6 центів відсутні.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не правильно визначив розмір заборгованості, який підлягає стягненню з неї на користь банку.
Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 березня 2019 року визначено заборгованість за тілом кредиту в сумі 16 977 доларів США 29 центів, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у вказаній частині. 
З вказаного рішення вбачається, що така обставина була встановлено при розгляді справи за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення збитків та моральної шкоди, тобто у справі брали участь ті самі особи, які беруть участь у даній справі.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, врахувавши преюдиційний характер вказаного судового рішення, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості в сумі 16 977 доларів США 29 центів.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що ОСОБА_1 , спростовуючи розмір заборгованості за кредитним договором, не надала контррозрахунок, який би піддавав сумніву розмір такої заборгованості.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності або необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину
Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про відмову в позові з підстав, які зазначені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що позивач, звертаючись до суду з позовом, просив застосувати неефективний спосіб захисту своїх прав.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.
Згідно частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
З огляду на вказане, нарахування боржнику комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме в якості компенсації за сукупні послуги банку є незаконним, а отже пункт 8.1 кредитного договору №СVG0GА0000000032 від 4 вересня 2008 року в частині встановлення сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 процента річних від суми зарезервованих ресурсів є нікчемним.
Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, обираючи спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсним нікчемного правочину, позивачем не було враховано, що такий спосіб є неефективним.
Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову. Суд може зробити такий висновок лише у разі звернення позивача до суду з позовом щодо застосування ефективного способу захисту.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 86 постанови від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17.
За таких обставин в позові слід відмовити саме з цієї підстави.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим
Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності або необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмови в первісному позові АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині залишити без змін.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення в вказаній частині слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2020 року в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним та застосування наслідків недійсності правочину змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 31 березня 2021 року.

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді:                                                                  М.І. Кулянда 

                                                                       Н.Ю. Половінкіна