ПОСТАНОВА 
Іменем України

01 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький
справа № 386/277/20
провадження № 22-ц/4809/439/21 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л., 
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2020 року у складі судді Шкамерди К. С. і
В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з неї на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 15.11.2010 станом на 12.03.2020 в розмірі 37 258 грн 02 коп та судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15.11.2010.
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Підписом ОСОБА_1 підтверджується також те, що вона була повністю проінформована про умови кредитування АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй в письмовій формі.
15.10.2010 відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».
Банком на підставі Договору було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що визначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу у користування надано кредитну картку.
В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 16 210 грн.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач в процесі користування кредитним рахунком не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, таким чином порушила умови договору.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості ОСОБА_1 має заборгованість – 37 258 грн 02 коп, з яких:
-23 668 грн 54 коп – заборгованість за тілом кредита;
-в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредита;
-23 668 грн 54 коп – заборгованість за простроченим тілом кредита;
-0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками;
-0,00 грн – заборгованість за простроченими відсотками;
-5 599 грн 61 коп – заборгованість за відсотками, нарахованими за прострочений кредит згідно ст. 625;
-5 739 грн 49 коп - нарахована пеня;
а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
-500 грн – штраф (фіксована частина);
-1 750 грн 38 коп штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що в заяві позичальника від 15 листопада 2010 року відсутня встановлена за домовленістю сторін процентна ставка та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, зазначає про відсутність у відповідача заборгованості за поточним тілом кредиту, однак просить стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, а також штрафи за порушення позичальником строків платежів.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення простроченого тіла кредиту за відсутності в цілому заборгованості за поточним тілом суд першої інстанції виходив з того, що відсотки, які повинні були нараховуватися за користування кредитними коштами відсутні, що теж свідчить про відсутність заборгованості за тілом (поточним тілом) кредиту. 
Підпис у Довідці про умови кредитування без зазначення прізвища особи, яка цей підпис поставила, не дає підстав вважати, що довідку підписано саме відповідачкою ОСОБА_1 . 
Крім того, довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» стосується договору № SAMDN50000037940038, тоді як мають місце правовідносини з договору між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та   ОСОБА_1     від 15.11.2010 (без номера), до матеріалів справи приєднано розрахунок заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1     від 15.11.2010 (без номера), а вищевказану довідку підписано 15.10.2010, тобто до правовідносин які є предметом розгляду даної справи.
Інформація щодо номеру договору № SAMDN50000037940038 в анкеті-заяві відсутня.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, при цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Наявність у відповідача заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, а також штрафи, можливо лише за наявності основної заборгованості за кредитом, яка, згідно з позовною заявою складає 0,00 грн (поточне тіло кредиту).
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відстуність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по простроченому тілу кредиту, оскільки позивач просив стягнути заборгованість за фактично отриманими кредитними коштами. 
Позивач зазначає, що 0 - за поточним тілом означає, що все тіло вийшло на прострочку, а не те, що відповідач погасив борг за фактично використаними кредитними коштами.
Суми, які банк просить стягнути, належним чином обгрунтовані та підтверджені.
Зокрема, із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції про зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості, що спростовує висновок суду щодо  відсутності заборгованості за кредитом.
Окрім того, АТ КБ '’ПриватБанк" звертає увагу на те, шо у суду були відсутні правові підстави для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, виходячи з того, що, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України.
Крім цього, суд, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 342/180/17, проігнорував, шо в цій постанові зверталася увага на можливість Банку заявити вимоги за ст. 625 ЦК України.
В даній справі Банком заявлені вимоги про стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, на шо суд першої інстанції уваги не звернув.
Рішення суду першої інстанції не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому — порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, а важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.
Окрім вищенаведеного, звільнення відповідача від сплати відсотків за кредитним договором (який є дійсним та неоспорений сторонами) може становити економічну небезпеку для країни.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 37 258,02 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2020 становить 210200 грн, а станом на 01.01.2021 становить 227000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частинами 1 і 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 – 82 ЦПК.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.
Судом першої інстанції встановлено, що що 15 листопада  2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою   укладено кредитний договір б/н, який складається з анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Умов і Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів банку.  
При підписанні Анкети-заяви остання погодилась  з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із "Умовами та Правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між Банком та нею  Договір приєднання, та були вручені їй для ознайомлення.
При цьому зазначалось, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку, і вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.
Із змісту Анкети-заяви слідує, що вона підписана   позичальником та працівником банку 15.11.2010.
До кредитного договору банк додав довідку  про умови  кредитування з використанням  платіжної картки «Кредитка універсальна 30 днів  пільгового періоду» підписана відповідачем 15.10.10 за кредитним договором SAMDN50000037940038 та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 12.03.2020 становить 37 258 грн 02 коп, яка складається з: 0,00 грн - заборгованості за поточним тілом кредита, 23 668 грн 54 коп заборгованість за простроченим тілом кредита - 0,00 грн заборгованості за нарахованими відсотками, 0,00 грн – заборгованості за простроченими відсотками, 5 599 грн 61 коп заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 5 739 грн 49 коп нарахована пеня, 0,00 грн - нараховано комісії, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 750 грн 38 коп штрафу (процентна складова).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача, оскільки останній не надав належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги.
Проте повністю з висновками судуд першої інстанції погодитися неможна з огляду на таке.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Матеріалами справи підтверджується, що у анкеті-заяві позичальника від 15.11.2010 не вказано бажаний кредитний ліміт по платіжній картці (а.с.29).
Крім того, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання увигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодися з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо збільшення кредитного ліміту, сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Велика Палата Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що «Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору», оскільки вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 січня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 червня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Отже відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з   ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
В обґрунтування позовних вимог позивачем було надано до суду Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 30).
Суд не бере до уваги вказну довідку, з огляду на те, що вона підписана відповідачем 15.10.2010, тобто за місяць до підписання анкети-заяви, а з її змісту не вбачається, що вона була підписана як додаток до анкети-заяви від 15.11.2010 та складає з останньою кредитний договір.
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» нарахованої пені та штрафів, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Що стосується позовних вимог щодо стягнення заборгованості за просточеним тілом кредиту та відсотками нарахованими на підставі ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що заборгованість по простроченому тілу підлягає задоволенню в повному обсязі, а відстоки частковому задоволенню, з огляду на таке. 
Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивач надав до суду першої інстанції такі письмові докази, зокрема:
1)анкету-заву ОСОБА_1 від 15.11.2010 про її згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк в якій він вказала, що ця заява разом з іншими пойменованими в ній документами становить зміст укладеного між ним і банком договору, ця анкета-заява містить підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (а.с.29);
2)витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.31-54);
3)розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (а.с.5-19);
4)довідку про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки (а.с.28);
5)довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.27);
6)виписку з рахунку за договором на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 20-26).
Матеріали справи (провадження в суді першої інстанції) не містять заперечень відповідача проти позову, в тому числі невизнання нею обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.
Не висловила відповідач своїх заперечень проти вимог банку і в суді апеляційної інстанції.
З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 висловила однозначне бажання скористатися запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» банківськими послугами щодо відкриття карткових рахунків різних типів, що слідує з її анкети-заяви від 15.11.2010.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. 
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору)  можуть бути належними доказами щодо заборгованості  по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового  висновку дійшов Верховний Суд у постанові від  16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від  28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.
З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала витратні операції за рахунок коштів банку, а також частково сплачувала заборгованість. 
Однак, станом на 12.03.2020 ОСОБА_1 має заборгованість за кредитом (коштами які їй надав банк - ст. 1054 ЦК України) в сумі 23 668,54 грн.
Та обставина, що позивач не надав достовірних та достатніх доказів погодження відповідачем запропонованих йому банком Тарифів банку на обслуговування карток типу «Універсальна» й Умов та Правил надання банківських послуг не дає достатньо підстав для висновку про повну безпідставність пред`явленого позову.
Суд у своєму рішенні не навів достатніх аргументів відхилення доказів, які надав позивач і які підтверджують надання банком коштів відповідачу та їх використання останнім.
Навпаки, суд першої інстанції не встановив, що відповідач не отримала кредитні кошти, і та обставина, що відповідач отримувала кредитні кошти відповідачем не спростована.
Крім того, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що вона повінстю повернула кредитні кошти позивачу.
За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованим і законним, а висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача простроченого тіла кредиту та відсотків нарахованих на підставі ст.625 ЦУК України є помилковим. 
Оскільки відповідач не заперечує наявність у неї невиконаного грошового зобов`язання перед банком за кредитом, доказів виконання зобов`язання не надала, то відповідно до ч. 1 ст. 1050, ч. 1 і ч. 2 ст. 1054 ЦК України вона зобов`язана сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Отже, з відповідача підлягає стягненню сума неповернутого кредиту – 23 668,54 грн.
За наявності простроченої заборгованості по кредиту у позивача виникло право вимагати сплати відсотків на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, що було ним зроблено.
І в позовній заяві, і в розрахунку заборгованості позивач вказав, що він просить стягнути з відповідача відсотки на підставі ст. 625 ЦК України.
Отже, суд першої інстанції належним чином не з`ясував підстави вимог позивача про стягнення відсотків, не перевірив їх належним чином, неправильно визначив закон, який регулює правовідносини сторін в цій частині.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачені нею індекс інфляції та проценти є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
Зокрема, проценти від простроченої суми зобов`язання забезпечують захист майнового інтересу кредитора, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Розмір таких процентів встановлено законом і становить три проценти річних від простроченої суми, але цей розмір може бути змінений за домовленістю сторін договору.
Позивач вправі вимагати стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Аналізуючи розрахунок заборгованості, наданий банком, заборгованість за процентами складає 307 днів, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 відсотка річних складає 597,23 грн (23 668,54 х 3 : 100 : 365 х 307 = 301,04 грн, де 23 668,54 сума простроченої заборгованості, 307 – кількість днів прострочення з 10.05.2019 по 12.03.2020).
За таких обставин з відповідача на користь банку підлягає стягненню 597,23 грн нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 23 668,54 грн та відсотків за користування кредитом нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в сумі 597,23 грн.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягенні заборгованості за тілом кредиту та відсотків нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про чакстокве задоволення зазначених позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів підлягає залишенню без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду підлягає скасуванню та частковому задоволенню позовних вимог, розподіл судових витрат підлягає зміні.
Документально підтверджені витрати понесені банком складаються з витрат про сплату судового збору та складаються з витрат за: подання позовної заяви в розмірі 2102 грн, за подання апеляційної скарги в розмірі 3153 грн.
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до задоволених позовних вимог з відповідача на його користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (65,13%), що становить 3 422 грн грн 58 коп.
Керуючись ст.ст. 367,369,374,379,381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягення заборгованості за кредитом та стягнення процентів нарахованих згідно ч.2 ст.625 ЦК України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.
Стягнути з ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитом в сумі 24 265 (двадцять чотири тисячі двісті шістдесят п`ять) грн 13 коп заборгованості за кредитним договором, з яких 23 668 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят вісім) грн 54 коп – заборгованість за простроченим тілом кредиту та 597 (п`ятсот дев`яносто сім) грн 23 коп заборгованості за процентами від простроченої суми нарахованих згідно ч.2 ст.625 ЦК Україн.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) 3 422 (три тисячі чотириста двадцять два) грн 58 коп судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                    С. І. Мурашко

Судді                                                                  А. М. Головань

    О. Л. Карпенко