Постанова
іменем України 
21 січня 2021 року
м. Київ
справа № 675/2273/19
провадження № 51-3351км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
                                                                  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області 
від 28 лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду 
від 28 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018240150000109, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) такого, що не має судимості, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
За вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області 
від 28 лютого 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до позбавлення волі на строк 3 роки. 
За вироком установлено, що 16 березня 2018 року близько 22:00 ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проникли до приміщення колишнього деревообробного цеху на АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали майно ОСОБА_9 на суму 7375 грн.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 травня 2020 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни. 
Зазначеним вироком також засуджено ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , щодо яких судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування постановлених щодо нього судових рішень та закриття справи на підставах п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливостей їх отримати. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що у справі має місце порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, якими передбачено обов`язкове проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків (вартості викраденого майна), що у свою чергу вплинуло на кваліфікацію його дій як кримінально-караних. Стверджує, що потерпілим не надано відповідних правоустановчих документів на приміщення та майно, яке там зберігалося. На думку засудженого, його дії неправильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК за кваліфікуючою ознакою «проникнення у приміщення». Також зазначає, що апеляційний суд на ці порушення уваги не звернув, апеляційний розгляд здійснено з порушенням вимог ч. 3 ст. 404 КПК. Загалом вважає вирок та ухвалу такими, що не відповідають вимогам ст. 370 КПК.   
 
Позиції учасників судового провадження
 
         Прокурор вважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а судові рішення щодо ОСОБА_6 мають бути залишені без зміни.  
 
Мотиви Суду
 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому за правилами ч. 1 зазначеної норми суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, переглядаючи судові рішення, касаційний суд виходить із установлених судовими інстанціями фактичних обставин справи.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо
ОСОБА_6 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і дотримання вимог кримінального процесуального закону Суд вважає, що суд першої інстанції (з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд) відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.
Такими доказами є, зокрема: показання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, як вони разом з ОСОБА_6 проникли у приміщення цеху, звідки викрали дві акумуляторні батареї, два електричні подовжувачі та бензопилу; показання потерпілого ОСОБА_9 щодо обставин вчиненого стосовно нього злочину, у тому числі й щодо переліку викраденого майна; показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також дані протоколів пред`явлення особи для впізнання, з яких видно, що вказаним свідкам засуджені продали викрадене майно; довідка щодо його вартості; інші докази, яким суд дав належну оцінку в сукупності та взаємозв`язку.
Судом належним чином проаналізовані й показання засудженого ОСОБА_6 , який, заперечуючи викрадення ним батарей та бензопили, зазначив, що, проникнувши у приміщення, взяв лише два подовжувачі, які в подальшому було продано ОСОБА_11 . 
Доводи засудженого в касаційній скарзі щодо порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, що у свою чергу вплинуло на кваліфікацію його дій як кримінально-караних, відсутності документів, які б підтверджували належність приміщення та майна в ньому ОСОБА_9 , а також неправильної кваліфікації його дій за 
ч. 3 ст. 185 КК за кваліфікуючою ознакою «проникнення у приміщення», є безпідставними з огляду на таке.
Як видно з матеріалів справи, під час досудового розслідування вживалися заходи для проведення експертиз з метою визначення вартості викраденого майна. З відповідного повідомлення Хмельницького НДЕКЦ 
від 23 червня 2018 року та висновку експерта від 21 грудня 2018 року вбачається, що визначити ринкову вартість, зокрема, електричного подовжувача та бензопили виявилося неможливим (т. 1, а.с. 137, 201). Водночас у матеріалах справи міститься довідка про вартість, надана  Кооперативним підприємством «Ринково-заготівельний комплекс» 12 квітня 2018 року  (т. 1, а.с. 122), яка була предметом дослідження й оцінки суду та на підставі якої була встановлена вартість викрадених двох акумуляторних батарей та електричних подовжувачів, а також бензопили.
Отже, визначення у даному випадку розміру матеріальних збитків, завданих злочинними діями, на підставі згаданої довідки не порушує вимог 
ст. 242 КПК та не протирічить правовому висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному в постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18.
Також з матеріалів справи видно, і це встановлено судом, що нежитлове приміщення (колишній деревообробний цех), розташоване на 
АДРЕСА_2 , належить потерпілому ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності, про що свідчить відповідний правоустановчий документ (т. 1, а.с. 85), де на законних підставах він зберігав належне йому майно і куди незаконно з метою крадіжки проникли ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Таким чином, ураховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та розмір завданої шкоди, дії ОСОБА_6 правильно визнані судом кримінально-караними та кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК як таємне викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у приміщення.
Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та всіх обставин справи.  
Суд апеляційної інстанції розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 із дотриманням вимог статей 404, 405 КПК у межах апеляційної скарги. 
Як убачається з ухвали від 28 травня 2020 року, апеляційний суд надав вичерпні відповіді на всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, та обґрунтовано залишив її без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, немає підстав.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає постановлені у справі судові рішення законними й обґрунтованими, а викладені в касаційній скарзі доводи засудженого висновків судових інстанцій не спростовують. Отже, його касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

 
ухвалив:
 
Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області 
від 28 лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду 
від 28 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                  ОСОБА_3