09.03.21
22-ц/812/341/21
Провадження №22-ц/812/341/21

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       09 березня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,
за участю: позивачки ОСОБА_1 , її представника - адвоката Задерецького В.А., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ляшенка М.Д., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №478/943/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Задерецького Віталія Анатолійовича на рішення, яке постановив Казанківський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Іщенко Христини Валеріївни у приміщенні цього суду 25 листопада 2020 року, повний текст якого виготовлений 07 грудня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області в особі державного реєстратора Слободанюка Василя Олександровича про визнання недійсним договору оренди землі та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и л а :

У червні 2019 р.   ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Коваленка П.П. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Казанківської РДА) в особі державного реєстратора Слободанюка В.О. про визнання недійсним договору оренди землі та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Позов мотивовано тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 143646918 від 01 листопада 2018 року, вчинений на підставі рішення  Казанківської РДА № 293-р від 22 жовтня 2018 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4823655100:29:000:0117, площею 1,3631 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 143650624 від 01 листопада 2018 року, вчиненого  на підставі рішення Казанківської РДА №293-р від 22 жовтня 2018 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4823655100:29:000:0116 площею 4,9162 га та з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01 листопада 2018 року за сприянням ОСОБА_3 , якому позивачка довіряла, вона уклала договір оренди зазначених земельних ділянок з відповідачем ОСОБА_2 строком на 15 років, з домовленістю, що ОСОБА_2 сплатить позивачу наперед за 10 років 270000 грн. у якості авансового платежу за оренду землі, а в подальшому орендна плата буде становити 27000 за рік, оскільки через весілля сина родина ОСОБА_4 потребувала значених коштів. При цьому в присутності її сина - ОСОБА_5 позивач підписала договір оренди землі, який був виготовлений на двох аркушах і надрукований на чотирьох сторінках, на останній сторінці. В порушення досягнутих домовленостей відповідач не заплатив наперед обіцяну грошову суму, натомість, надав  ОСОБА_1 примірник договору, у якому відсутні умови щодо виплати орендної плати за 10 років в сумі 27000 грн. та зазначено, що договір укладено на 20 років. Відповідач ОСОБА_2 , на думку позивачки, після підписання договору оренди землі перед державною реєстрацією замінив першу сторінку тексту на іншу та зареєстрував підроблений договір. Також ОСОБА_1 вказувала, що оплати за договором від ОСОБА_2 за виконання правочину вона не отримувала, тоді як домовленість між сторонами відбулася лише у зв`язку із настанням тяжкої життєвої ситуації (необхідність придбання житла синові). 
Посилаючись на викладене, позивачка просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43926923 від 08 листопада 2018 р., реєстратора ОСОБА_6 про реєстрацію договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 4823655100:29:000:0116, площею 4,9162 га, видавник: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 строком дії - 20 років; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43927584 від 08 листопада 2018 р., реєстратора ОСОБА_6 про реєстрацію договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 4823655100:29:000:0117, площею 1,3631 га, видавник: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 строком дії - 20 років; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 4823655100:29:000:0117, площею 1,3631, га та земельної ділянки, кадастровий номер 4823655100:29:000:0116, площею 4,9162 га, від 01 листопада 2018 року, видавник: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , строком дії - 20 років, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним номерами 43927584 та 43926923 від 08 листопада 2018 року.
       25 липня 2019 року від представника відповідача - адвоката Ляшенка М.Д. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначив, що у позовній заяві не вказано, чим саме порушені права позивача відповідачами: ОСОБА_2 , керівником Казанківської РДА Жоровою О.А. та державним реєстратором Слободянюком В.О., ніякого обґрунтування в змісті позовної заяви немає. Відсутні посилання на норми закону, які могли порушити чи порушували відповідачі. Умовами і підставами для визнання правочину правомірним є спеціальна норма, яку дотрималися сторони при укладенні та державній реєстрації договору оренди землі від 01 листопада 2018 року площею 4,9162 га за кадастровим номером 4823655100:29:000:0116 та площею 1,3631 га за кадастровим номером 4823655100:29:000:0117 згідно вимог статей 3-7, 13-23 Закону України «Про оренду землі», а також типовий договір оренди землі, затверджений постановою за №220 Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 р. В змісті позовної заяви позивач та її представник не навели належних доказів для визнання недійсним правочину (договору оренди землі) від 01 листопада 2018 року, тому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , поклавши на неї судові витрати.
       Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2020 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       Рішення суду мотивовано тим, що належних та допустимих доказів відсутності волевиявлення учасника правочину від 01 листопада 2018 року - орендодавця ОСОБА_1 на його укладення, позивачем суду не надано. В судовому засіданні не встановлено будь-яких фактів, які підтверджують неукладення спірного договору, доказів наведеному не надано.
Щодо сплати орендної плати, суд зазначив, що договір виконувався в межах договірних відносин (згідно умов договору оренди землі від 01 листопада 2018 року).
Щодо вимог ОСОБА_1 про скасування реєстрації договору оренди землі суд дійшов такого. Ураховуючи те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі від 01 листопада 2018 року задоволенню не підлягають, а вимога щодо скасування реєстрації є похідною від вимоги позивача про визнання недійсним договору, оскільки підставою реєстрації був оспорюваний договір оренди землі, тому вимоги в частині скасування державної реєстрації договору, також задоволенню не підлягають. 
Виходячи з того, що права та інтереси ОСОБА_1 не порушені, в задоволенні позовних вимог суд відмовив з підстав необґрунтованості.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Задерецький В.А. вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, й просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не дана оцінка дослідницькій частині висновку експерта № 312 від 16 січня 2020 року Миколаївського дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, в якій зазначено про виявлені експертом розбіжності щодо способів виготовлення окремих аркушів примірників оспорюваного договору оренди та особливості виготовлення цих примірників договору, збіги в їхніх текстах та розбіжності. Позивачка не є розпорядником тексту договору оренди землі, не має його примірника та не має можливості самостійно замовити його експертизу. За таких обставин суд з метою реалізації завдання цивільного судочинства - справедливого та неупередженого вирішення справи, відповідно до засад (принципів) цивільного судочинства мав призначити у справі додаткову експертизу тексту оспорюваного договору, але судом у задоволенні заявленого про це позивачкою клопотання було відмовлено. Також суд не врахував показання допитаного в якості свідка ОСОБА_5 , який підтвердив викладені в позовній заяві обставини підписання договору та його зміст. За таких обставин, як вважає представник позивачки, апеляційний суд має дійти висновку, що в оспорюваному позивачкою договорі оренди землі відсутнє волевиявлення позивачки щодо строку його дії та орендної плати, а також, що цей договір суперечить майновим інтересам та має ознаки підробки, а тому сам договір та його державна реєстрація мають бути скасовані.
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону не в повній мірі.
       Як встановив суду першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 листопада 2018 року, індексний номер витягу 143646918, за ОСОБА_1 на підставі рішення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області №293-р від 22 жовтня 2018 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4823655100:29:000:0117, площею 1,3631 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1, а.с. 16). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 листопада 2018 року, індексний номер витягу 143650624, за ОСОБА_1 на підставі рішення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області №293-р від 22 жовтня 2018 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4823655100:29:000:0116, площею 4,9162 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1, а.с. 18).
01 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі щодо земельних ділянок з кадастровим номером 4823655100:29:000:0116, площею 4,9162 га, та з кадастровим номером 4823655100:29:000:0117, площею 1,3631 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах Казанківської селищної ради, на строк 20 років та за умови оплати щороку орендарем 7809 грн. 13 коп. (том 1, а.с. 51-52, 95-96). 
Право оренди належних ОСОБА_1 на праві власності земельних ділянок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 листопада 2018 року, номери записів про інше речове право: 28807528 та 28807035 (том 1, а.с. 18-19).
Вважаючи вказаний договір оренди недійсним, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, посилаючись на відсутність волевиявлення щодо укладання договору оренди землі на умовах, за якими проведено державну реєстрацію права оренди орендаря ОСОБА_2 , а також укладання договору під впливом тяжкої обставини. 
Спірні правовідносини урегульовані нормами як цивільного, так і земельного законодавства.
Сторони при укладенні договору дотримувалися загальних вимог про свободу договору, передбачених ЦК України.
У частині 1 статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилами ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).
Відповідно до статті 1 Закону № 161-XIV оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди (частина 4 статті 124 ЗК України).
У статті 6 Закону № 161-XIV визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Згідно з вимогами статті 13 названого Закону вказано, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 Закону № 161-XIV, відповідно до частини 1 якої (у редакції, чинній на час укладення угоди) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
В силу статті 125  ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою, як визначено статтею 126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У статті 19 Закону № 161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
01 листопада 2018 року сторони уклали оскаржуваний договір оренди земельної ділянки.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.
Разом з тим у частині першій статті 236 ЦК України зазначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Момент укладення договору визначено у частині 1 статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Як зазначено у частині 2 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Частиною 5 статті 6 Закону № 161-XIV передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку.
Аналіз наведених норм дає можливість зробити висновок, що моментом вчинення правочину (договору оренди земельної ділянки) слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, тобто на момент підписання договору його сторонами.
Відмовляючи в позові в частині визнання недійсним договору оренди землі від 01 листопада 2018 року, суд вважав, що позивачкою такі вимоги є недоведеними. 
Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками суду.
Факт укладання 01 листопада 2018 року договору оренди земельної ділянки сторонами не оспорюється. Також позивачкою не заперечується наявність у неї волевиявлення на укладання договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_2 , однак остання наполягає на тому, що між нею та відповідачем були досягнуті домовленості щодо строку оренди - 15 року, а також щодо сплати орендної плати - одночасної сплати 270000 грн. наперед за десять років та по 27000 грн. за кожний з наступних 5 років, тоді як шляхом підробки частини тексту договору оренди (заміни першого аркуша) за відповідачем зареєстровано право оренди за цим договором на інших умовах: строк оренди - 20 років, орендна плата - 7809 грн. 13 коп. щороку, що, на думку позивачки, є підставою для визнання договору оренди недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди.
Тобто на день підписання договору оренди землі від 01 листопада 2018 року, ОСОБА_7 та орендодавець ОСОБА_2 досягли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних таким договорам, передбачених статтею 15 Закону № 161-XIV, зокрема, щодо строку оренди та орендної плати. 
Тому підстав, які б надавали можливість визнати такий договір недійсним на час його укладення, сторонами не надано.
У даному випадку позивачкою не доведено існування підстав для визнання договору недійсним, оскільки в момент підписання договору його сторонами усі істотні умови були узгоджені, а зазначені нею обставини щодо внесення змін у договір після його підписання сторонами у разі надання належних та достатніх доказів такого, не свідчать про його недійсність. Тому суд обґрунтовано відмовив у позові. 
Щодо посилань позивачки на те, що в подальшому відповідач змінив аркуші договору, на яких зазначений інші строк його дії та умови оплати, які відрізняються від досягнутих сторонами у момент підписання договору умов, то вказані обставини не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть бути підставою для встановлення строку дії договору (протягом 15 років) та розміру і порядку виплати орендної плати (270000 грн. за перші 10 років та по 27000 грн. наступні 5 років), як за твердженням позивачки дійшли згоди сторони, у разі доведеності таких обставин. Однак, позивачкою такі вимоги не заявлялись, а тому, відповідно до вимог статті 13 ЦПК України судом не розглядались.
Щодо доводів про заміну 1-го аркуша оспорюваного договору із зазначенням іншого строку дії договору оренди та розміру орендної плати, то суд вірно вважав, що відсутні належні та допустимі докази на їх підтвердження, а тому відхилив ці аргументі як недоведені.
Так, згідно висновку експерта за №312 від 16 січня 2020 року вирішити питання «З урахуванням змісту «Договору оренди землі» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , датованого 01 листопада 2018 року, чи можливо встановити (визначити) факт заміни першого аркуша «Договору оренди землі» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , датованого 01 листопада 2018 року?» не виявилось можливим; вирішити питання «З урахуванням змісту «Договору оренди землі» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , датованого 01.11.2018 року, - чи можливо встановити факт виготовлення «Договору оренди землі» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , датованого 01 листопада 2018 року на підставі якого було проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки ОСОБА_1 , шляхом монтажу окремих сторінок даного документу?» не виявилось можливим.
Тобто висновок експерта не містить підтвердження доводів позивачки про заміну окремих аркушів тексту спірного договору оренди.
Стосовно позовних вимог щодо недійсності договору оренди землі від 01 листопада 2018 року у зв`язку із укладенням його під впливом тяжкої обставини, то апеляційний суд виходить з наступного. 
В порушення вимог статті 264 ЦПК України суд першої інстанції у рішенні не навів висновків про доведеність (недоведеність) таких позовних вимог.
Так, згідно із частиною 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.
Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. 
Аналіз наведених положень закону та роз`яснень дає підстави для висновку, що обставина, на яку посилається ОСОБА_1 - необхідність придбання житла для сина, не може бути віднесена до тяжкої обставини. Більш того, позивачкою не надано доказів, що оспорюваний договір було укладено на вкрай невигідних для неї умовах. 
        Тому відсутні підстави для визнання договору оренди від 01 листопада 2018 року недійсним на підставі статті 233 ЦК України. 
Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43926923 та індексний номер 43927584 від 08 листопада 2018 р., реєстратора Слободанюка В.О. про реєстрацію оспорюваного ОСОБА_1 договору оренди земельних ділянок, кадастровий номер 4823655100:29:000:0116 і кадастровий номер 4823655100:29:000:0117, то колегія суддів вважає, що відсутні підстави для їх задоволення.
Так, як визначено в пункті 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 26 цього ж закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (дивиться пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, пункт 74 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц). 
Тому позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок на підставі оспорюваного договору за відповідачем ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги не є ефективним засобом захисту порушеного права позивача.
Незважаючи на те, що суд відмовив у задоволенні цих вимог з інших підстав, зазначивши що вони є похідними від позовних вимог про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, це не вплинуло на правильність висновку щодо вирішення спору. 
       Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги як безпідставні.
Щодо того, що судом першої інстанції не дана оцінка дослідницькій частині висновку експерта № 312 від 16 січня 2020 року експерта Миколаївського дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, в якій зазначено про виявлені експертом розбіжності щодо способів виготовлення окремих аркушів примірників оспорюваного договору оренди та особливості виготовлення цих примірників договору, збіги в їхніх текстах та розбіжності.
Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, як зазначено у дослідницькій частині зазначеного висновку експерта виявлені при дослідженні двох оригіналів договору оренди від 01 листопада 2018 року ознаки (розбіжності) свідчать про невідповідність сторінок №1 і 2 (1-й аркуш) сторінкам №3 і 4 (2-й аркуш) обох оригіналів договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар), що розміщені на аркушах справи № 51, 52 та № 95, 96, - за відтінками кольору паперу документа; інтенсивністю забарвлення і мікроструктурою штрихів знаків друкованих текстів; шириною елементів знаків у штрихах друкованого тексту. Розбіжність за відтінками кольору паперу могла з`явитися в результаті використання аркушів паперу з різними фізико-хімічними властивостями, можливо з різних виробничих партій, або використання продукції різних виробників. Розбіжність за інтенсивністю забарвлення і мікроструктурою розміщення барвної речовини у штрихах та шириною елементів знаків у штрихах друкованого тексту могла бути обумовлена, ймовірно, роздруковуванням текстів 1-го та 2-го аркушів договору на різних монохромних лазерних принтерах з подальшим копіюванням за допомогою копіювального пристрою типу «ксерокс» (в тому числі неодноразовим, у різний період часу), або на одному і тому ж принтері у різний період часу, або з використанням різних картриджів - з подальшим копіюванням роздрукованих текстів.
Будь-яких інших ознак, які могли б свідчити про заміну аркушів паперу документа та монтаж наданих документів (логічні порушення за змістом; порушення нумерації в тексті документів; розбіжність в оформленні реквізитів документа тощо) експертом не виявлено.
Тобто у дослідницькій частині експертом висловлено припущення стосовно певних результатів досліджень документів, але відсутній стверджувальний висновок, що виключає можливість використання таких припущень як доказів у цивільній справі. 
Крім того, експертом зазначено, що у зв`язку з тим, що неможливо однозначно оцінити виявлені розбіжності та встановити причину їх походження, а також враховуючи те, що на сьогоднішній день відсутнє будь-яке нормативне або технічне регулювання виготовлення багатосторінкових документів за допомогою копіювально-розмножувальної техніки, вирішити питання, які поставлені судом в ухвалі про призначення експертизи, не виявилось можливим.
Таким чином, як дослідницька, так і заключна частина висновку експерта на мають однозначної відповіді на поставлені при призначенні експертизи запитання, а тому не є належним та допустимим доказом по справі.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд у справі відповідно до засад (принципів) цивільного судочинства мав призначити додаткову експертизу тексту оспорюваного договору, але судом у задоволенні заявленого про це позивачкою клопотання було відмовлено. 
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки адвоката Задерецького В.А. про призначення по справі додаткової судової технічної експертизи через ненадання переконливих доказів щодо наявності підстав для призначення додаткової експертизи.
В апеляційній скарзі лише констатується факт відмови судом у призначенні у справі додаткової технічної експертизи, але не наведено будь-яких аргументів помилковості такого висновку суду, його невідповідності вимогам процесуального закону.
Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про непризначення судом додаткової експертизи.
       Оскільки при ухваленні рішення судом не в повній мірі були дотримані положення матеріального права та вимоги процесуального закону щодо викладення мотивів відмови у позові, рішення силу статті 376 ЦПК України необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки зміна рішення суду першої інстанції в частині мотивування не призвело до зміни результатів вирішення спору та задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача, а тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат апеляційним судом. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Задерецького Віталія Анатолійовича задовольнити частково.
Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська 

________________________________
Повний текст постанови складений 10 березня 2021 року