справа № 757/11317/19-ц
провадження № 22-ц/824/3538/2021
головуючий у суді І інстанції Ільєва Т.Г.
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
     16 лютого 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про припинення дії договору фінансового лізингу та стягнення коштів,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому останній з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та зміни предмета позову просив:
1. Визнати Договір фінансового лізингу №ZP3A!00000636 від 11.05.2018 укладеного між акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» (01001, вул. Грушевського, буд. 1Д, ЄДРПОУ 1436057) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) припиненим з 13 травня 2018 року.
2. Стягнути з акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (01001, вул. Грушевського, буд. 1Д, ЄДРПОУ 1436057) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховані на підставі Договору фінансового лізингу №ZP3A!00000636 від 11.05.2018 з 13 травня 2018 року лізингові платежі у розмірі 27 443,36 (двадцять сім тисяч чотириста сорок гривень 36 копійок).
3. Стягнути з акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (01001, вул. Грушевського, буд. 1Д, ЄДРПОУ 1436057) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) авансовий лізинговий платіж у розмірі 40 000,00 (сорок тисяч гривень 00 копійок).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що між ним та відповідачем 11 травня 2018 року укладено Договір фінансового лізингу №ZP3A!00000636. Так, укладений між позивачем та відповідачем договір лізингу, пов`язує його припинення з певними подіями (крадіжка чи протиправне вилучення), які підтверджуються належними доказами, тому виходячи з погоджених сторонами умов, Договір лізингу з моменту протиправного вилучення/крадіжки предмету лізингу є припиненим, а саме з 13 травня 2018 року      19:05:57 год.
Окрім цього, на переконання позивача лізингові платежі сплачені позивачем на виконання договору лізингу з 13 травня 2018 року підлягають поверненню позивачу. Також, з дня протиправного вилучення предмету лізингу та припинення дії договору лізингу відсутня можливість переходу права власності від лізингодавця до лізингоодержувача, тому сплачений авансовий платіж за придбання предмету лізингу є попередньою оплатою за товар, у зв`язку з чим, підлягає поверненню.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про припинення дії договору фінансового лізингу та стягнення коштів задоволено.
Визнано Договір фінансового лізингу №ZP3A!00000636 від 11 травня 2018 року укладеного між акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 припиненим з 13 травня 2018 року.
Стягнуто з акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 нараховані на підставі Договору фінансового лізингу №ZP3A!00000636 від 11 травня 2018 року з 13 травня 2018 року лізингові платежі у розмірі 27 443,36 грн.
Стягнуто з акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 авансовий лізинговий платіж у розмірі 40 000 грн, понесені судові витрати у розмірі 768,40 грн.
Не погоджуючись із указаним рішенням акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» звернулося до апеляційного суду із апеляційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У доводах апеляційної скарги не погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність підстав для визнання договору фінансового лізингу припиненим з 13 травня 2018 року, оскільки указаний договір може вважатись припиненим лише при виконанні всіх зазначених у розділі 5 умов договору.
У доводах апеляційної скарги відповідач не погоджується також із наявністю підстав для повернення лізингових платежів та авансового лізингового платежу. Оскаржуване рішення в цій частині вважає необґрунтованим та не погоджується із застосуванням у цій справі правових висновків Верховного Суду у справі №7/5005/2240/2012, які стосувались відмінних від цього спору обставин.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Указує, що умовами пункту 5.3 договору лізингу передбачено, що у разі крадіжки, чи протиправного вилучення предмету лізингу дія договору припиняється. Умовами п. 5.1 договору лізингу також передбачено, що страхування предмету лізингу здійснюється лізингодавцем за всіма страховими ризиками, в тому числі й викраденням або іншим незаконним заволодінням, а лізингоодержувач здійснює оплату витрат лізингодавця за договором страхування. Позивачем оплату витрат на страхування було здійснено, а відповідач предмет лізингу не застрахував.
Також у спростування доводів апеляційної скарги вказує, що з моменту протиправного вилучення предмету лізингу лізингоодержувач позбавлений можливості користуватися та отримати предмет лізингу у власність, що суперечить меті та предмету договору лізингу, у зв`язку з чим нарахування платежів за умови відсутності предмету лізингу є неправомірним. Таким чином, задоволення судом першої інстанції позовної вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованих на підставі договору лізингу з 13 травня 2018 року лізингових платежів у розмірі 27443,36 грн та авансового лізингового платежу у розмірі 40 тисяч грн вважає обґрунтованим та законним.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат        Васильченко Л.І. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О. просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із умов договору лізингу, якими передбачено його припинення з певними подіями (крадіжка чи протиправне вилучення), та встановленими відповідними обставинами крадіжки предмета лізингу, які підтверджуються належними доказами, унаслідок чого договір лізингу з моменту протиправного вилучення/крадіжки предмета лізингу є припиненим, а саме з 13 травня 2018 року 19:05:57 год. 
Задовольняючи вимоги позову в частині стягнення на користь позивача сплачених ним авансового та лізингових платежів суд першої інстанції виходив із безпідставності утримання цих сум відповідачем з урахуванням правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України у справі №7/5005/2240/2012 від 29 жовтня 2013 року.
Колегія апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції погоджується з урахуванням наступного.
Судовим розглядом встановлено, що 11 травня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» в особі провідного менеджера філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» Панченка Є.М. був укладений договір фінансового лізингу № ZP38A!00000636. Відповідно до умов договору лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, визначений у специфікації до договору, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та платежі з відшкодування витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору (п. 2.2 Договору). Приймання лізингоодержувачем предмету лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання акта. З моменту підписання сторонами акта до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням предметом лізингу (в тому числі ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, завданої третім особам внаслідок користування предметом лізингу). З моменту підписання акта, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує у повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну внаслідок експлуатації предмета лізингу (п. 3.2 Договору).
На виконання п. 14.7 договору фінансового лізингу в день укладення договору ОСОБА_1 був сплачений авансовий лізинговий платіж у розмірі 40 000 грн на транзитний рахунок відповідача.
11 травня 2018 року предмет лізингу - транспортний засіб марки ЗАЗ SENS 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 був наданий ОСОБА_1 у користування.
Відповідно до п. 3.13 договору на період строку лізингу лізингодавець встановлює на предметі лізингу (окрім мотоцикла) пристрій GPS та здійснює моніторинг предмета лізингу.
13 травня 2018 року предмет лізингу було викрадено, даний факт підтверджено довідкою №5417/46/-/04-19 від 11 червня 2019 року, виданою слідчим СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Пунктом 5.3. Договору лізингу сторони передбачили, що у разі крадіжки чи протиправного вилучення предмету лізингу дія договору припиняється.
Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Положеннями ч. 2 ст. 806 ЦК України також передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Аналогічні висновки щодо застосування відповідних норма права містяться у постанові ВСУ від 18 січня 2017 року у справі №363/3673/14-ц та постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2020 року у справа № 404/8187/18, що свідчить про усталену практику.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ч. 1 ст. 668 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст. 809 ЦК України ризик ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета договору лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо лізингодавець або продавець (постачальник) прострочили передання предмета договору лізингу лізингоодержувачу або лізингоодержувач прострочив повернення предмета договору лізингу лізингодавцю, ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження несе сторона, яка прострочила.
Також відповідно до ч. 1 ст. 697 ЦК України  договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.
Як убачається із умов договору, а саме положень п. 3.1 укладеного сторонами договору фінансового лізингу, лізингодавець реєструє предмет лізингу на своє ім`я, а відтак власником предмету лізингу є відповідач.
Згідно із п. 3.2 указаного договору передбачено, що приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання акта. Підписання лізингоодержувачем акта підтверджує в т. ч. належну якість, комплектність, справність предмета лізингу і відповідність предмета лізингу вимогам лізингоодержувача та умовам договору. З моменту підписання сторонами акта, до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням предметом лізингу (в тому числі ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, завданої третім особам внаслідок користування предметом лізингу). З моменту підписання акта лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує у повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну внаслідок експлуатації предмета лізингу.
Отже, до позивача з моменту підписання 11 травня 2018 року акта приймання предмету лізингу переходять ризики, пов`язані з його користуванням та володінням.
Відповідно до ст. 696 ЦК України передбачено, що договором може бути встановлений обов`язок продавця або покупця страхувати товар. Якщо сторона, яка зобов`язана страхувати товар, не застрахувала його, друга сторона має право застрахувати товар і вимагати відшкодування витрат на страхування або відмовитися від договору.
Зокрема, умовами п. 5.1 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу передбачено страхування предмету лізингу, що здійснюється з моменту підписання акта приймання-передачі транспортного засобу та протягом строку лізингу.
При цьому страхування предмету лізингу здійснюється лізингодавцем в страхових компаніях, акредитованих лізингодавцем, протягом строку лізингу за наступними страховими ризиками: пошкодження, втрата або знищення предмета лізингу (сукупність вказаних ризиків), спричинені дорожньо-транспортною пригодою, пожежею, вибухом, ударом блискавки, падінням предметів або їхніми уламками, стихійними лихами, протиправними діями третіх осіб, викраденням або іншими незаконними заволодіннями та/або його розукомплектуванням. Умовами договору також передбачено, що у випадку, якщо реєстрація або проживання клієнта в Донецькій або Луганській області, окрім зони АТО, то страхування КАСКО є обов`язкове.
Умовами п. 5.4.2 договору лізингу також передбачено, що лізингоодержувач не може самостійно укладати без погодження лізингодавця договори страхування щодо предмета лізингу.
Отже, за умовами договору саме на відповідача було покладено зобов`язання по страхуванню предмета лізингу.
 Умовами п. 14.7 договору фінансового лізингу також передбачено, що після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу, але не пізніше дати укладення договору лізингоодержувач вносить авансовий лізинговий платіж у розмірі 40 тисяч грн на транзитний рахунок.
Відповідно до п. 4.3 договору фінансового лізингу авансовий лізинговий платіж (включає в собі платіж з відшкодування лізингодавцю витрат вартості пристрою GPSта його встановлення, витрат лізингодавця по оплаті пенсійного збору - для нового транспортного засобу, відшкодування витрат при реєстрації та оплаті першого платежу за договором страхування предмета лізингу, витрат зі страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та оплати за внесення предмета лізингу до реєстру обтяжень рухомого майна). Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту надання рахунку лізингодавцем, але не пізніше дати укладення договору.
Відповідно до наявного у матеріалах справи (а.с. 145, т.1) платіжного доручення №АТМ00ВКЕТТ позивачем було сплачено 40 тисяч грн авансового платежу 10 травня 2018 року.
11 травня 2018 року на виконання п. 5.1 договору у відділенні банка провідним менеджером філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк»          ОСОБА_2 був заповнений бланк договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/724596 та строк дії договору страхування з зазначений з 15 травня 2018 року.
14 травня 2018 - 11:00 год. - угода була заведена в програмний комплекс Банку та завізована, заведені договори страхування автомобіля (КАСКО / ОСЦПВ), які почали свою дію з 00.00 год. 15 травня 2018р.
Проте, як було правильно встановлено судом першої інстанції, в порушення умов договору, а саме п. 5.1, яким прямо передбачено, що договір страхування повинен бути укладений в момент підписання Акта приймання-передачі транспортного засобу та діяти протягом строку дії договору, відповідач не виконав вказану умову та не забезпечив укладення договору страхування саме 11 травня 2018 року, тобто в момент підписання договору страхування та фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачу.
Оскільки відповідач не виконав умови договору, яким передбачено його обов`язок застрахувати товар, позивач має передбачене ч. 2 ст. 696 ЦК України право відмовитись від договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем були виконанні умови щодо внесення авансового платежу, який включає страховий платіж для укладення договору страхування, а відповідач не виконав умови договору щодо обов`язкового страхування предмета лізингу до передачі його лізингоодержувачу. Невиконання цього зобов`язання відповідачем є підставою для відмови позивача від договору та припинення зобов`язання, що передбачено ч. 1 ст. 611 та ч. 2 ст. 696 ЦК України, а також умовами п. 5.3 договору фінансового лізингу, відповідно до якого у випадку крадіжки, чи протиправного вилучення предмета лізингу дія договору припиняється.
Обставина викрадення предмета лізингу підтверджена матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Також у матеріалах справи наявні: висновок службової перевірки за фактом надання співробітником ОСОБА_2 клієнту ОСОБА_1 автомобіля в рамках продукту "Авто в лізинг" до остаточного завершення оформлення угоди та технологічну карту процесу за продуктом "Авто в лізинг для фізичних осіб", відповідно до яких встановлено порушення технологічної карти продукту саме співробітником ОСОБА_2 .
За встановлених обставин віднесення ризику викрадення автомобіля не може бути покладено на позивача, який не є власником предмета лізингу, та до обов`язків якого не входило страхування предмету лізингу.
З урахуванням наведеного висновки суду щодо доведеності підстав для припинення дії договору внаслідок викрадення предмету лізингу є правильними, відповідають умовам договору та нормам матеріального права.
Доводи апеляційної скарги відповідних висновків суду не спростовують.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недоведеності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплачених лізингових платежів та авансового лізингового платежу, колегія апеляційного суду визнала їх безпідставними.
Так, відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.
Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг`лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
Згідно з ч.1 ст.760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, що передбачено ч. 1 ст. 762 ЦК України. Також, ч.2 ст. 801 ЦК України, визначено, що витрати, пов`язані з використанням транспортного засобу, в тому числі зі сплатою податків та інших платежів, несе наймач.
Виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства України вбачається, що наймач несе витрати, пов`язані виключно з використанням транспортного засобу.
Крім того, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно зі статтею 697 Кодексу договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.
Тобто, за договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингоодержувача полягає у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність, за що він й зобов`язався сплачувати лізингові платежі.
Виходячи з цього, в даному випадку наслідком протиправного вилучення предмету лізингу та припинення дії договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №7/5005/2240/2012 від 29 жовтня 2013 року, якою керувався суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні.
Відповідач у доводах апеляційної скарги не погоджується із застосуванням указаної правової позиції лише з тих підстав, що відповідного висновку Верховний Суд України дійшов у справі за інших обставин, а саме припинення зобов`язання сторін у разі розірвання договору, а саме внаслідок відмови лізингодавця від договору та припинення його дії та як наслідок повернення предмета лізингу.
Таким чином, на відміну від цієї справи, у справі №7/5005/2240/2012 ініціатором припинення договору був лізингодавець, а саме внаслідок невиконання лізингоодержувачем зобов`язань щодо сплати лізингових платежів. 
Однак обставини щодо неможливості досягнення майнового інтересу лізингоодержувача, що полягає у користуванні та придбанні предмета лізингу у власність, були предметом дослідження у обох справах.
Отже доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду України у справі №7/5005/2240/2012 є безпідставними.
Таким чином, лізингові платежі сплачені позивачем на виконання договору лізингу з 13 травня 2018 року підлягають поверненню у розмірі 27 443,36 грн, а саме за період, коли лізингоодержувач був позбавлений права використовувати предмет лізингу, однак сплачував відповідні платежі до вирішення спору у судовому порядку.
Крім того, авансом є грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару. Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.
Ураховуючи наведене є правильним висновок суду щодо повернення сплаченого позивачем авансового лізингового платежу у розмірі 40 тисяч грн.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Відповідачем не наведено жодних підстав, за яких мають залишатися у нього сплачені позивачем суми лізингових платежів та авансовий платіж.
           Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                Т.О. Писана
 
Судді                                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                                       С.О. Журба