КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 березня 2021 року місто Київ.
Справа 369/13686/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5445/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                               Желепи О.В.,
суддів:                                         Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
секретар судового засідання     Міщенко Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2   на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2021 року (у складі судді Волчко А.Я. повний текст ухвали складено 04.02.2021 року) про залишення без розгляду заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення
за заявою ОСОБА_2 , зацікавлені особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Києво-Святошинський РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -
В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2020 року заявник ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищевказаною заявою. В обґрунтування заяви вказує, що він громадянин Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ташкент, Узбекська PCP, до ІНФОРМАЦІЯ_2 , наразі виявив бажання набути громадянство України.
Підставою набуття громадянства України заявник вважає той факт, що його баба по батьківській лінії ОСОБА_3 народилася на території АР Крим (на момент народження Кримська АРСР) в селищі Саватка, Балаклавського району ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вирішення питання про встановлення юридичного факту - народження баби заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України", має для нього значення, оскільки від цього залежить вирішення іншого питання - питання набуття ним громадянства України за територіальним походженням.
Тому заявник просив встановити факт, що особа, дані про яку зазначені у нотаріально завіреній копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 30.05.2021 року із записом прізвища « ОСОБА_3 (російською мовою ОСОБА_3 ) і особа, дані про яку зазначені у архівній довідці від 03.12.2019 № 7/4-К-1022 та свідоцтві про народження на ім`я ОСОБА_6 від 17.04.2012 № НОМЕР_2 із записом прізвища « ОСОБА_3 » (запис російською ОСОБА_3 ) є однією і тією самою особою і є бабою громадянина Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановити факт, що баба громадянина Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», тобто до 24 серпня 1991 року.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2021 року заяву про встановлення фактів, що мають юридичне значення - залишено без розгляду.
 
Не погодившись з такою ухвалою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав безпосередньо до апеляційного суду 19.02.2021 року апеляційну скаргу, просить скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд неправильно застосувавши норми процесуального права,  зробив хибні висновки щодо існування іншого способу встановлення фактів, які мають юридичне значення, не врахувавши висновки, які містяться у постановах Верховного Суду.
Зазначав, що відсутні будь-які докази, які б вказували на те. що у заяві заявника містяться ознаки спору про право, пов`язаним із питанням набуття ним громадянства України. Це особиста точка зору судді, яка не знайшла свого відображення у матеріалахсправи, і є хибною. Більш того, суд не вчинив жодної дії, об`єктивно направленої на з`ясування та встановлення спору про право : не витребовувались будь-які докази, на самостійне витребування яких у суду було відповідне право (ч. 2 ст. 294 ЦПК України), не викликались свідки, зацікавлені особи тощо.
Відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  від заінтересованих осіб до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Представник заявника ОСОБА_1 просив суд розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.
Заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Києво-Святошинський РВ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції посилався, що відповідноч.4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
Суд вважав доведеним, що заява ОСОБА_2 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки Законом України "Про громадянство України", Указом Президента України "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України" встановлений порядок оформлення набуття громадянства України,  вирішення зазначеного питання віднесено до компетентних органів державної влади, до яких заінтересовані особи подають перелічені у відповідних пунктах Порядку документи на підтвердження певних обставин, а за наявності рішення органу, що уповноважений розглядати заяви про набуття громадянства України, останнє може бути оскаржене до суду, тому відсутні підстави для розгляду даного питання в порядку, який визначений Главою 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Цивільного процесуального кодексу України, що зумовлює застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України.
Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод  та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною 1 ст.315 ЦПК України передбачено  перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема згідно з п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Відповідно до п.2  Постанови Пленуму Верховного  Суду України  «Про судову практику у справах про спадкування» №57  від 30 травня 2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону            України "Про
громадянство            України" і може пов`язуватися із фактом  народження особи на території України чи інших територіях, що стали територією України відповідно до Закону України «Про правонаступниптво України», у певний час.
 
Цивільним процесуальним кодексом України, Законами України «Про громадянство України», «Про правонаступництво України», Порядком й іншими законами та нормативно - правовими актами не визначено іншого, крім судового, порядку встановлення факту народження особи на території України чи інших територіях, що стали територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», який просить встановить заявник.
 
 Висновок суду про наявність спору про право, що виключає розгляд справи в порядку окремого провадження, є безпідставним, оскільки особа звернулася до суду саме з метою встановлення факту народження його баби на території України до 24.08.1991 року. При розгляді справи судом не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у особи права на набуття громадянства України, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів народження його баби до вказаної дати на зазначеній території. Посилання суду на існування між заявником та зацікавленою особою спору про право не може беззаперечно свідчити про наявність такого спору.
Особа має право звернутися до суду з заявою про встановлення Факту, що має юридичне значення для створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі для встановлення факту проживання на території України. При ньому за умови наявності відповідних належних та допустимих доказів проживання на відповідній території, спірність такого Факту виключається.
Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону  України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Такимчином, спору про право у цьому випадку між заявником та заінтересованою особою КЦС ВСне має.
Судом, при винесенні ухвали, не врахований той факт, що заявник у відповідності до Порядку 215 звертався із заявою та відповідними документами до зацікавленої особи ПМУ ДМС про набуття громадянства України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», за результатами розгляду якої вона дійшла висновку, що серед документів, які надав заявник відсутній той, який би підтверджував факт народження його баби на території України до 24.08.1991 року, та після усунення вказаного недоліку протягом двох місяців розгляд його справи буде продовжено(лист-відповідь ЦМУ ДМС від 28.08.2020 № 8010.4.1-34653/80.3-20).
 
Така відповідь заінтересованої особи та відсутність іншої позиції по відношенню до звернення заявника до ДМС, на що вказує відсутність пояснень судові на заяву про встановлення факту, більш ніж переконливо свідчить про відсутність спору про право, а саме про право заявника на набуття громадянства України за територіальним походженням у відповідності до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».
Окрім того, згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.
Законодавством України не передбачено іншого порядку встановлення факту народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) аніж судом в порядку окремого провадження. Ані закон України «Про громадянство України», ані Порядок 215. ані п. 4. 5 ст. З Положення про Державну міграційну службуУкраїни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360. на яке,  посилається суд в оскаржуваній ухвалі, не визначають та не регламентують такого порядку. Останнім передбачено зокрема, повноваження приймати рішення у відповідності до вимог чинного законодавства  про набуття громадянства, але ж ніяк не встановлювати факти, наслідком яких може бути надання заявнику громадянства України.
Суд безпідставно, не обґрунтовуючи це жодним чином, залишив без розгляду іншу вимогу заявника: «Встановити факт, що особа, дані про яку зазначені у нотаріально завіреній копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 від ЗО. 05.2021 року із записом прізвища « ОСОБА_3 (російською мовою ОСОБА_3 ) і особа, дані про яку зазначені у архівній довідці від 03.12.2019 № 7/4-К-1022 та свідоцтві про народження на ім`я ОСОБА_6 від 17.04.2012 № НОМЕР_3 із записом прізвища « ОСОБА_3 » (запис російською ОСОБА_3 ) є однією і тією самою особою і є бабою громадянина Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка вочевидь цілком і повністю не пов`язана із наявністю спору про право та лише опосередковано поєднана із іншою вимогою заявника : «встановити факт, що баба громадянина Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступниитво України»,тобто до 24 серпня 1991 року», з якою суд, по суті, і зв`язав свій висновок про існування спору про право та прийняв рішення про залишення заяви без розгляду.
 
Водночас, Європейський Суд та Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошували на тому, щоб суди, розглядаючи справи за зверненнями осіб до суду із захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав не повинні дотримуватися зайвого формалізму.
 
Так, у справі "Беллет проти Франції" ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи насуд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ССПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" та від 12 листопада 2002 року у справі "Белеш та інші проти Чеської Республіки").
 
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ССПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").
 
Саме на таку практику Європейського суду з прав людини посилається КЦС Верховного Суду у своїй Постанові від 06.08.2020 у аналогічній справі за № 522/12832/18, де також розглядалося питання про можливість існування спору між заявником - фізичною особою та заінтересованою особою - підрозділом ДМС.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на вищевказані обставини та дійшов передчасного висновку про залишення заяви без розгляду на підставі    ч.6 ст.294 ЦПК України.
Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та п.1 ст.6 Конвенції, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  - задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2021 року  про залишення без розгляду заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Постанова складена 23 березня 2021 року
Головуючий                                                                О.В. Желепа 
 
Судді:                                                                           В.А. Кравець

                                                                             О.Ф. Мазурик