Дата документу 27.01.2021 Справа № 335/1034/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/1034/20             Головуючий у 1 інстанції Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/431/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
27 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському районну, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському районну, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про усуненні перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення способів участі у вихованні дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському районну, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському районну, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про усуненні перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення способів участі у вихованні дитини.
В обґрунтування позову зазначав, що з 16.08.2013 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають спільну дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням суду від 26.07.2018 року шлюб між сторонами розірвано.
Після фактичного припинення шлюбних відносин дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 мешкає окремо від відповідача.
Сторонами у позасудовому порядку було досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. 
Проте, наразі, як зазначає позивач, відповідачка чинить перешкоди позивачу у спілкуванні та в участі у вихованні дитини та фактично не допускає зустрічей з дитиною.
Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя №498р від 09.10.2018 «Про надання права ОСОБА_2 зустрічатися з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 надано право зустрічатись з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає з матір`ю ОСОБА_1 наступним чином: за попередньою домовленістю між батьками малолітньої дитини, враховуючи графік роботи батька, без обмеження в часі, в присутності матері ОСОБА_1 .
Проте, ОСОБА_1 встановлений органом опіки та піклування графік фактично не виконується, що підтверджується листами Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від, також факт вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною з боку відповідача підтверджується листом Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 27.05.2019.
Позивач також зазначає, що він належним чином ставиться до виконання батьківських обов`язків, вчасно та в повному обсязі сплачує аліменти, має позитивні характеристики.
За результатами обстеження умов проживання ОСОБА_2 , Відділом служби (управління) у справах дітей ЗМР по Заводському району складено акт, відповідно до якого встановлено, що для виховання, розвитку та проживання дитини створено належні умови, санітарно-гігієнічні умови - добрі, чисто та придбано.
Посилаючись на викладене, просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні та участі у вихованні ОСОБА_2 із малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Визначити час спілкування та способи виховання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши для ОСОБА_2 , систематичні побачення батька дитини із дитиною без обмежень місць зустрічей, з можливістю один раз на тиждень залишати дитину на ніч за місцем мешкання батька дитини, а саме: кожної середи з 16:00 до 20:00 години та кожної суботи з 10:00 години до 10 години неділі з правом батька дитини забирати дитину у дні побачень із дошкільного закладу або школи; можливість спільного відпочинку батька дитини із дитиною шляхом відвідування розважальних дитячих закладів, дитячих кафе, гральних майданчиків, гральних дитячих закладів, кінотеатрів, театрів, вистав, лекцій, кружків, тощо, за погодженням з матір`ю дитини, але не рідше одного разу на два тижні; телефонні розмови з дитиною за допомогою засобів зв`язку та мессенджерів, тощо, - один раз в три дні у проміжок часу з 18:00 години до 20:00 години, але не менше однієї години, - до утримання дитиною у користування власного засобу зв`язку і зобов`язанням в такому разі будь-яким чином не блокувати спілкування дитини із батьком; можливість спільного відпочинку батька дитини із дитиною (на морі, в горах, оздоровчих, відпочивальних центрах, курортах, еко-садибах, заміських клубах, тощо) два рази на календарний рік по сім календарних днів кожен раз, без урахування часу на дорогу до місця відпочинку, незалежно від графіку систематичних побачень; періодичні   побачення батька дитини із дитиною в день народження батька дитини, кожного року, та за день до дня народження батька дитини, кожного року, або на наступний день після дня народження батька дитини, кожного року, незалежно від графіку систематичних побачень; періодичні   побачення батька дитини і дитиною в день народження дитини кожного року, та за день до дня народження дитини, а саме кожного року, або на наступний день після дня народження дитини, а саме кожного року, незалежно від графіку систематичних побачень; періодичні побачення батька дитини   із дитиною   в святкові дні - Новий рік (31 грудня кожного року або 01 січня кожного року), Різдво Христове (7 січня кожного року), День святого Миколая (19 грудня кожного року) День захисту дітей (1 червня кожного року), День батька (третя неділя червня кожного року), День перемоги (9 травня кожного року), незалежно від графіку систематичних побачень.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні та участі у вихованні ОСОБА_2 із малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Визначено час спілкування та способи виховання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши для ОСОБА_2 :
- систематичні побачення батька дитини ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 без обмежень місць зустрічей, з можливістю відвідування місця проживання батька дитини ОСОБА_2 в спосіб, встановлений за домовленістю батьків 2 рази на тиждень, з урахуванням графіку занять дитини, в присутності матері до досягнення дитиною шкільного віку, після досягнення дитиною шкільного віку - без присутності матері, а саме: кожної середи з 18:00 до 20:00 години та кожної суботи з 10:00 години до 19:00 години в присутності матері до досягнення дитиною 6-річного віку, після досягнення дитиною шкільного віку без присутності матері ОСОБА_1 кожної суботи з 10:00 години суботи до 10:00 години неділі з правом батька дитини ОСОБА_2 забирати дитину у дні побачень із навчального закладу;
- можливість спільного відпочинку батька дитини ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 шляхом відвідування розважальних дитячих закладів, дитячих кафе, гральних майданчиків, гральних дитячих закладів, кінотеатрів, театрів, вистав, лекцій, кружків, тощо, за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 , не рідше одного разу на два тижні, незалежно від графіку систематичних побачень, за присутності матері до досягнення дитиною 6-річного віку, після досягнення дитиною шкільного віку– без присутності матері ОСОБА_1 за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування;
- телефонні розмови з дитиною за допомогою засобів зв`язку та мессенджерів, тощо, - один раз на тиждень у проміжок часу з 19:00 години до 20:00 години, але не менше однієї години, - до утримання дитиною у користування власного засобу зв`язку і зобов`язанням в такому разі ОСОБА_5 будь-яким чином не блокувати спілкування дитини ОСОБА_4 із батьком ОСОБА_2 за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування;
- можливість спільного відпочинку батька дитини ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 (на морі, в горах, оздоровчих, відпочивальних центрах, курортах, еко-садибах, заміських клубах, тощо) - за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 два рази на календарний рік по сім календарних днів кожен раз, без урахування часу на дорогу до місця відпочинку, незалежно від графіку систематичних побачень, після досягнення дитиною шкільного віку без присутності матері ОСОБА_1 , за умови добровільного волевиявлення дитини на такий відпочинок та з урахуванням графіку занять дитини;
- періодичні        побачення батька дитини ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 в день народження батька дитини ОСОБА_2 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 кожного року, та за день до дня народження батька дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 кожного року, або на наступний день після дня народження батька дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 кожного року, незалежно від графіку систематичних побачень, у спосіб за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 , за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування;
- періодичні        побачення батька дитини ОСОБА_2 і дитиною ОСОБА_4 в день народження дитини ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 кожного року, та за день до дня народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_6 кожного року, або на наступний день після дня народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_7 кожного року, незалежно від графіку систематичних побачень, у спосіб за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 , за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування;
- періодичні побачення батька дитини ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 в святкові дні - Новий рік (31 грудня кожного року або 01 січня кожного року), Різдво Христове (7 січня кожного року), День святого Миколая (19 грудня кожного року) День захисту дітей (1 червня кожного року), День батька (третя неділя червня кожного року), День перемоги (9 травня кожного року), у спосіб за домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 , за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 коп.
В задоволенні решти частини вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду змінити шляхом виключення з тексту резолютивної частини рішення суду двох обмежень способів участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: 1. Обмеження про домовленість з матір`ю дитини ОСОБА_1 ; 2. Обмеження про присутність матері при зустрічах ОСОБА_2 при зустрічах з дитиною ОСОБА_4 до досягнення дитиною шести років.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Головою районної адміністрації видано розпорядження№498р від 09.10.2018 року «Про надання ОСОБА_2 зустрічатися з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 », яким надано право ОСОБА_2 зустрічатися з малолітнім сином ОСОБА_7 , який мешкає з матір`ю ОСОБА_1 за попередньою домовленістю між батьками малолітньої дитини, враховуючи графік роботи батька, без обмежень в часі, в присутності ОСОБА_1 
ОСОБА_2 неодноразово звертався до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із зверненнями з приводу відмови ОСОБА_1 бачитися з дитиною.
Листом органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 27.05.2019 року, на звернення ОСОБА_2 , з питань невиконання ОСОБА_1 розпорядження голови районної адміністрації від 09.10.2018 року №498р., повідомлено що відповідно до Закону України «Про звернення громадян», гр. ОСОБА_1 та заявник листом були запрошені 24.05.2019 року до відділу адміністративно - правової роботи районної адміністрації. Мати неповнолітньої дитини, ОСОБА_1 з невідомих причин не з`явилася, письмових пояснень по предмету конфлікту не надала . Місце її мешкання та працевлаштування на період запрошення до районної адміністрації не встановлено. Згідно ст.ст. 254-256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення складається уповноваженою особою у разі присутності правопорушника, до протоколу вносяться відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності та засвідчуються його підписом надані пояснення . У разі ухилення матері від виконання рішення органу опіки та піклування, згідно ст. 159 Сімейного Кодексу України, спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї вирішується в судовому порядку.
Встановлено з відповіді Заводського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 04.09.2019 року №17739, що у ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини відсутня.
ОСОБА_2 працевлаштований машиністом парових турбін цеха ТЕЦ ПАТ «Запоріжсталь» по змінному графіку роботи з продовженням зміни 12 год., за час трудової діяльності зарекомендував себе як відповідальний порядний працівник, в роботі виявляє лідерські якості, ініціативність у вирішенні виробничих питань, відповідально виконує покладені на нього задачі, в конфлікти з колегами не вступав, за час роботи дисциплінарних стягнень не має, що підтверджується характеристикою ПАТ «Запоріжсталь» та довідкою.
Згідно актом обстеження умов проживання від 28.08.2018 року головними спеціалістами відділу по Заводському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради на підставі заяв ОСОБА_2 проведено обстеження умов проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , санітарно гігієнічні умови добрі, чисто та прибрано; для виховання та розвитку та проживання дитини створено такі умови - є окреме спальне місце, багато іграшок та розвиваючих ігор.
Згідно довідки №20014432480700263414 МВС України, ОСОБА_2 на території України станом на 14.01.2020 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Відповідно до медичних довідок серії 12ЯЯФ №196600 від 005.07.2017 року та серії 10ААє №574480 від 23.07.2019 року ОСОБА_2 психіатричних та наркологічних протипоказань до виконання роботи з підвищеною небезпекою та у шкідливих умовах не має.
Згідно довідки ФОП ОСОБА_8 – ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує Сімейний Монтессорі клуб “Острів Чомучок” з вересня 2019 року. Графік зайнятості додано до довідки, відповідно до якого дитина займається з понеділка по п`ятницю з 09-00 до 18-00 год.
Відповідно до висновку №0899/01-34/09 від 04.06.2020 року про визначення ОСОБА_2 способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає з матір`ю, ОСОБА_1 - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, визначила ОСОБА_2 наступний спосіб участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає з матір`ю, ОСОБА_1 наступним чином: за попередньою домовленістю між батьками малолітньої дитини, враховуючи графік роботи батька, без обмежень в часі, в присутності матері дитини ОСОБА_1 .
Вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції вірно застосовано норми ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», статті 141, 150, 153, 155, 157, 159, Сімейного кодексу України.
Суд першої інстанції при вирішенні спору, у відповідності до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року виходив з принципів рівності прав батьків щодо участі у вихованні дитини та забезпечення вільного та безперешкодного спілкування батьків з дитиною.
Судом першої інстанції в ході розгляду справи було встановлено наявність конфлікту між сторонами сторони щодо участі батька у вихованні дитини та створення відповідачем перешкод у спілкуванні батька з сином.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до Національної поліції з приводу відносин з ОСОБА_1 щодо створення нею перешкод у його участі у вихованні дитини та у спілкуванні з сином, та до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району з питань невиконання ОСОБА_1 розпорядження голови районної адміністрації від 09.10.2018 року №498р.
Вказане підтверджується відповідями Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 27.03.2019 року №2202/48/03/3-219, 23.04.2019 року №2833/48/03/3-2019, 06.05.2019 року №3195/48/3-2019, листом від 27.05.2019 року №С-0428.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що вона не перешкоджає позивачу у спілкуванні з сином.
Вказані твердження скаржника спростовується зверненням позивача до органу опіки, правоохоронного органу та суду. 
З огляду на зазначене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що позивач позбавлений можливості безперешкодно спілкуватися із сином і тому він був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права, про що свідчать численні звернення позивача до органів Національної поліції, а звернення позивача до органу опіки та піклування одразу після розлучення сторін з метою впорядкування способів його участі у спілкуванні з дитиною та її виховання вірно враховано судом на користь висновку про наявність перешкоджання з боку матері у здійсненні батьком зустрічей з сином.
Положеннями статті 142 СК України визначено, що діти мають рівні права та обов`язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
За приписами ч.2 ст. 157 СК України визначено обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, а праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні цього права.
ОСОБА_1 при зверненні до суд з апеляційною скаргою не спростовано належними та допустимими доказами той факт, що перешкоди з її боку у спілкуванні з дитиною існують.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною. 
Враховуючи наявні в матеріалах справи позитивні характеристики позивача, відсутні обставин, за яких в силу Конвенції про права дитини або сімейного законодавства України спілкування батька з сином могло б суперечити інтересам дитини. Звернення батька до органу опіки та піклування з заявою про встановлення графіку побачень, а в подальшому до органів поліції та до суду підтверджує також небайдужість позивача до реалізації свого права.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 має гарантоване законом, рівне з матір`ю дитини право на спілкування зі своїм сином та право на його виховання, а встановлення графіку такого спілкування в судовому порядку сприятиме більш чіткому розмежуванню прав та обов`язків батька і буде сприяти задоволенню інтересів дитини в частині наявності регулярного спілкування з ним, а не періодичного та невизначеного, що суперечило б гарному психоемоційному стану дитини.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо негативного впливу батька на сина, є безпідставними, оскільки відповідачем жодних доказів на підтвердження своїх доводів надано не було.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання щодо зміни рішення шляхом виключення з її тексту двох обмежень способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме обмеження про домовленість з матір`ю та обмеження щодо присутності матері при зустрічах з сином до досягнення дитиною шести років.
Колегією суддів не може бути задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 в цій частині, оскільки судом першої інстанції з урахуванням віку дитини на час розгляду позову, що характеризується певною залежністю від матері в організації власної життєдіяльності, у зв`язку з чим при встановленні певних форм і способів участі батька в спілкуванні з сином та у його вихованні, зроблено вірний та обґрунтований висновок в інтересах саме дитини, про доцільність обмеження спілкування, пов`язане з проведенням спільного дозвілля протягом тривалого часу (кілька днів), до досягнення сином шести років.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що після досягнення шкільного віку, коли дитина зможе перебувати певні періоди часу без матері, відсутні підстави для обов`язкової присутності матері дитини під час спілкування ОСОБА_2 із сином.
Доводи ОСОБА_1 про неспроможність батька вжити заходів щодо організації нешкідливих умов перебування сина під час його побачень з ним є необґрунтованими, оскільки акт обстеження умов проживання свідчить про належний рівень санітарно-гігієнічних умов в житлі позивача, його оснащення індивідуальними водопостачанням, водовідведенням, газо- та електропостачанням, сучасною побутовою технікою, необхідними меблями і предметами побуту, наявність достатньої для організації спальних місць для дитини площі.
Судом першої інстанції надано належну оцінку наявним в матеріалах справи доказів, які свідчать про можливість для батька, який виявляє турботу про благополуччя сина і протипоказань до особистого спілкування якого з сином судом не встановлено, вжити заходів для організації безпечного для сина довкілля.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, які могли б унеможливити спілкування батька з дитиною.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що запропонований органом опіки і піклування спосіб участі батька у спілкуванні з ним та його вихованні не э обов`язковим для суду, оскільки висновок органу опіки та піклування у даній справі дублює розпорядження районної адміністрації по Шевченківському району м.Запоріжжя від 09.10.2018 року, яке належним чином відповідачем не виконувалося, а спілкування у присутності матері, з якою у позивача, як вже зазначено, склалися неприязні стосунки ,після досягнення сином шкільного віку судом визнається таким, що може посягнути на свободу такого спілкування. 
Крім того, запропонований органом опіки та піклування графік, яким визначено як, «за попередньою домовленістю між батьками малолітньої дитини, враховуючи графік роботи батька, без обмежень в часі, в присутності матері дитини ОСОБА_1 », є неконкретним і невизначеним, і фактично не вирішує сталий спір між сторонами, який існує між сторонами з моменту розірвання шлюбу.
Враховуючи те, що вказаний висновок органу опіки не має для суду наперед встановленого значення, а оцінюється лише у сукупності з іншими фактичними даними, всебічно та повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, керуючись інтересами гармонійного розвитку дитини, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів, не спростованих відповідачем встановлено, що у житлі позивача створені належні умови, тому підстав для перешкод для відвідування сином місця проживання батька, а після досягнення шкільного віку - з ночівлею. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після досягнення дитиною шестирічного віку, є підстави для визначення можливості зустрічей з ранку суботи до ранку неділі, що приблизно порівну розподіляє стандартні вихідні дні (субота та неділя) між обома батьками та дозволяє здійснити підготовку дитини до відвідування навчального закладу у понеділок (у майбутньому).
Встановлюючи час зустрічей батька з сином у будні дні судом першої інстанції було враховано графік занять дитини, та визначено у будні дні час зустрічі кожної середи з 18:00 до 20:00 години. 
Колегією суддів встановлено, що вказаний графік зустрічей не буде порушувати звичайний уклад життя дитини та завдавати шкоди його вихованню та нормальному розвитку.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є недоведеними, безпідставними та такими, що зводяться до незгоди з судовим рішенням. Посилання скаржника на те, що дитина щопонеділка та щосереди займається з 19 години до 20 години з логопедом належними доказами не доведено.
 Рішення суду в частині визначення часу для спільного відпочинку із дитиною не порушує рівності прав батьків та відповідає інтересам дитини. 
Інтереси дитини в будь-якому випадку порушені не будуть, оскільки такий відпочинок залежатиме від його бажання.
Задовольняючи позовні вимоги в частині можливості вести телефонні розмови з дитиною за допомогою засобів зв`язку та мессенджерів, судом вірно враховано той факт, що рішення суду має невизначений строк дії, отже встановлений судом графік може застосовуватись і у майбутньому, якщо не буде змінений за угодою сторін або в судовому порядку.
При цьому, судом було враховано, що таке спілкування можливе лише за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування.
Рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини ухвалено з урахуванням інтересів дитини. Спілкування батька і сина у визначений спосіб повинно ґрунтуватися виключно на бажанні дитини, порозумінні та взаємних поступках батьків, здійснюватися без примушування дитини.
Доводи апеляційної Скарги ОСОБА_2 щодо не згоди з обмеженням зустрічей з дитиною у присутності матері колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки враховуючи вік дитини на час ухвалення рішення, присутність матері є потрібною та відповідає найкращим інтересам дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на не бажання дитини зустрічатися з батьком, при цьому доказів цьому не надано та не встановлено. Наданий ОСОБА_1 д о апеляційного суду висновок спеціаліста-психолога від 21.12.2020 року не приймається колегією суддів з огляду на те, що він не був предметом дослідження судом першої інстанції при ухваленні рішення 20.10.2020 року. доказів неможливості подання та складення вказаного висновку в суді першої інстанції ОСОБА_1 не надано.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З урахуванням того, що доводи апеляційних скарг, є ідентичними доводам позовної заяви та відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у апеляційних скаргах скаржники.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилаються скаржники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: