СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2021 р.                                                                    Справа № 922/2381/18  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя  Здоровко Л.М. 
за участю секретаря судового засідання Перікової К.В.
за участю представників сторін :
від позивача- не з`явився,
від відповідача- не з`явився.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вх.№1382)
на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2018
у справі №922/2381/18 (ухвалене суддею Смірновою О.В. в приміщенні Господарського суду Харківської області о 13:34 год. (повний текст рішення складено та підписано 27.11.2018),  
за позовом Селянського (фермерського) господарства "Процер", с. Павлівка Богодухівського району Харківської області,
до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,                           м. Харків, 
про визнання права користування ділянкою
ВСТАНОВИЛА:
27.08.2018 Селянське (фермерське) господарство “Процер” (далі СФГ  “Процер”) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 32,73 га в межах згідно з планом, розташованою на території Павлівської сільської ради, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до державного акту на право постійного користування землею №ХР-04-00-000916, на підставі розпорядження Богодухівської райдержадміністрації №750 від 18.12.1996.
В обґрунтування позовних вимог представник СФГ  “Процер” зазначив, що спірна земельна ділянка була надана у постійне користування на підставі Рішення Павлівської сільської Ради народних депутатів Церковному В.О. Відповідно до ч.1,2 ст.9 Закону України “Про селянське (фермерське) господарство” в редакцій чинній на момент створення фермерського господарства процедура обов`язкової державної  реєстрації була дотримана, після чого СФГ  “Процер” набуло статусу юридичної особи та землекористувачем виступило саме господарство, а не фізична особа-голова цього господарства. Закон України “Про селянське (фермерське) господарство” передбачав лише одну організаційно-правову форму діяльності СФГ – створення юридичної особи. Плата за землю справлялась щорічно у вигляді земельного податку саме з селянських (фермерських) господарств,  а не з фізичної особи на ім`я якої видано державний акт. Отже, обов`язки землекористувача земельної ділянки несе створене ОСОБА_1 СФГ “Процер”, а не сам ОСОБА_1 . 
У березні 2015 року Рішенням №36 зборів членів Селянського (фермерського) господарства “Процер” керівника СФГ- ОСОБА_1 було звільнено з посади відповідно до поданої ним заяви та призначено на посаду керівника СФГ його сина – ОСОБА_2 . 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 голова СФГ  на ім`я якого було видано Державний акт на право постійного користування землею – помер. 
На даний час СФГ “Процер” продовжує користуватися земельною ділянкою виданою для його створення, проте правовстановлюючий документ, який би підтверджував право на зазначену вище земельну ділянку, як юридичної особи відсутній.
Земельний Кодекс України, в чинній редакції прийнятій в 2002 році, на відміну від Земельного Кодексу України, який діяв на час заснування позивача, передбачає виникнення і існування права постійного (безстрокового) користування земельною ділянкою виключно у суб`єктів, зазначених у ч.2 ст. 92 Земельного Кодексу України, до яких ні позивач, ні ОСОБА_1 не входять. Однак право постійного користування земельною ділянкою, яке виникло до 2002 року у суб`єктів, не зазначених у ст. 92 Земельного Кодексу України, не припинилося внаслідок вступу в дію зазначених норм Земельного Кодексу України, а продовжує існувати без обмеження у часі. 
Таким чином, позивач вважає, що право постійного користування земельною ділянкою у СФГ “Процер” існує до цього часу.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.11.2018 у справі №922/2381/18 позов задоволено повністю; визнано за СФГ "Процер" право постійного користування земельною ділянкою площею 32,73 га в межах згідно з планом, розташованою на території Павлівської сільської ради, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до державного акту на право постійного користування землею №ХР-04-00-000916, на підставі розпорядження Богодухівської райдержадміністрації №750 від 18.12.1996. 
Оскаржуване рішення вмотивоване тим, що зі смертю ОСОБА_1 , якому спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею від 16.05.1994 року серія ХР 04-00-000309, таке право не є таким що припинилось. Зазначене випливає з того, що з моменту передачі земельної ділянки до створеного фермером фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась заміна землекористувача у відносинах, щодо яких виник спір, а саме, фізична особа - фермер вибув зі спірних правовідносин землекористування, натомість його місце у спірних правовідносин землекористування в силу наведених вище вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермером фермерське господарство, як землекористувач. 
Встановлене п. 1 ст. 92 ЗК України 2001 року право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні лише у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.
Разом з тим, під час розгляду даного спору, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, належним чином не обґрунтувало та не довило за допомогою належних та допустимих доказів ані обставин наявності суспільного інтересу на припинення права Селянського (фермерського) господарства "Процер" користування спірною земельною ділянкою, ані порушень прав держави чи територіальної громади, чи Головного управління Держземагентства у Харківській області внаслідок виникнення у фермерського господарства такого права.
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2018 у справі №922/2381/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю та стягнути з Селянського (фермерського) господарства "Процер" на користь апелянта судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2643,00 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що право постійного користування спірною земельною ділянкою СФГ "Процер" не підтверджується жодним правовстановлюючим документом, відомостями з реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що вказує на установлену законом відсутність такого права у позивача. СФГ "Процер"
не переоформив право постійного користування земельною ділянкою, що належало ОСОБА_1 на юридичну особу,  відповідно до Земельного Кодексу України від 2001 року, отже відповідач вказує на перебування цих земель у власності держави в особі Головного управління та відсутність прав позивача щодо спірної земельної ділянки. Спірна земельна ділянка була передана у постійне користування   ОСОБА_1 , а не СФГ "Процер" згідно з державним актом, тому відповідач вважає, що право постійного користування припинено в силу закону у зв`язку зі смертю такого громадянина. Цивільний кодекс, а саме стаття 1225 не передбачає  перехід права постійного користування земельною ділянкою у спадок. Головне управління вважає, що позовні вимоги СФГ "Процер" необґрунтовані, недоведені, не підтверджуються нормами матеріального права, а місцевий суд взагалі не взяв до уваги пояснення відповідача, що призвело до прийняття незаконного рішення.
     Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2018 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів, яку визначено у наступному складі: Лакіза В.В.-головуючий суддя, судді Бородіна Л.І., Здоровко Л.М.
 Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 відкрито апеляційне провадження у справі 922/2381/18 та призначено справу до розгляду на 31.01.2019.
23.01.2019 на адресу суду  від представника позивача надійшов відзив (вх.733), в якому він просив поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу; залишити рішення господарського суду Харківської області від 21.11.2018 у справі 922/2381/18 без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області без задоволення. Як вказує позивач, в силу статті 22 Конституції України та п.1 ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" необхідно зазначити, що правовстановлюючий документ виданий безпосередньо фермерському господарству, як юридичній особі дійсно відсутній, проте правовстановлюючий документ який закріплює речове право на використання спірної земельної ділянки, а саме державний акт виданий на ім`я голови СФГ "Процер", відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент виникнення речового права наявний. 
При цьому, законом України від 20.12.1991 N2009-XII      “Про селянське (фермерське) господарство” встановлений особливий порядок створення фермерських господарств. Для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням - “для ведення фермерського господарства”, та лише після цього зареєструвати юридичну особу та вести господарську діяльність. На думку позивача, фермерське господарство набуває право на землю свого засновника з моменту його утворення на підставі закону без укладення договору між цим громадянином та фермерським господарством. Позивач вважає, що право фермерського господарства на земельну ділянку його засновника слід розглядати як охоронюваний законом інтерес фермерського господарства у розумінні, викладеному у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004.
Позивач вважає, що наведена ним практика  Верховного Суду, викладена у постановах №6-20100св09, 6-20859св07, 6-1357св07, 6-13576св07, 6-14879св07 та            6-20275св07 підлягає застосуванню у даній справі. 
Щодо поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач зазначає, що копію ухвали Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 по справі №922/2381/18 він отримав лише 22.01.2019 року, в зв`язку з тим, що керівник СФГ "Процер" знаходився у відрядженні, а листа було вручено поштарем сусідам по будинку, представник просить  поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та долучити його до матеріалів справи.
Розглянувши питання про поновлення пропущеного строку подання відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до статті 263 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Поряд з цим, за статтею 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи може поновити пропущений процесуальний строк, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Враховуючи, що подання відзиву на апеляційну скаргу є правом позивача, колегія суддів вважає можливим поновити позивачу пропущений строк подання відзиву на апеляційну скаргу, і здійснює розгляд апеляційної скарги з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу.
           У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2019 у зв`язку з лікарняним судді Бородіної Л.І. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді              Лакізи В.В., судді Здоровко Л.М., судді Шутенко І.А.
У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду, яке відбулось 31.01.2019 оголошено перерву до 05.03.2019.
Після оголошеної 31.01.2019 перерви, судове засідання продовжено 05.03.2019.
05.03.2019 надійшло клопотання (вх.2357), в якому позивач просить долучити до матеріалів справи додаткові докази та зупинити (вх.2358) провадження у справі до моменту винесення рішення Судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справі №922/3312/17. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що предметом розгляду даної справи є вирішення питання про те, кому належить право постійного користування земельною ділянкою призначеною для ведення фермерського господарства – фізичній особі (Голові СФГ) на чиє ім`я було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, або юридичній особі для створення якої фізичною особою (Головою СФГ) отримувалась земельна ділянка на праві постійного користування. 
                                                                                                              У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із ст.269  Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Колегія суддів, зазначає, що апеляційним господарським судом в силу приписів Господарського процесуального кодексу України переглядаються виключно ті обставини, які були предметом розгляду місцевого господарського суду, у зв`язку із чим, додані до клопотання документи, апеляційним господарським судом не розглядаються та не приймаються до уваги в якості додаткових доказів.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 задоволено клопотання СФГ “Процер” про зупинення провадження у справі №922/2381/18. Зупинено провадження у справі №922/2381/18 за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області  до закінчення перегляду Судовою палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3312/17.
Селянським (фермерським) господарством подано клопотання про поновлення провадження у справі № 922/2381/18 (вх.№ 5310 від 30.05.2019), до якого надано копію повного тексту постанови Верховного Суду від 18.03.2019 у справі №922/3312/17.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2019, у зв`язку відпусткою судді Здоровко Л.М., сформовано  колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя  Шутенко І.А.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2019 поновлено апеляційне провадження у справі №922/2381/18 за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області рішення господарського суду Харківської області від 21.11.2018 та призначено справу №922/2381/18 до розгляду на 09.07.2019.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2019, у зв`язку відпусткою судді Шутенко І.А., сформовано  колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.
Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. 6352 від 08.07.2019), в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з об`єктивною неможливістю прибути у дане судове засідання через перебування в іншому судовому засіданні в іншому населеному пункті.
Від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів (вх. 6387 від 09.07.2019), а саме постанови Східного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 у справі №922/2439/18. В обґрунтування клопотання зазначає, що у справі №922/2439/18 та у справі №922/2381/18 однаковий предметом спору, а саме земельна ділянка площею 32,73 га, яка розташована на території Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею №ХР-04-00-000916, на підставі розпорядження Богодухівської районної державної адміністрації від 18.12.1996 №750.
                                                                                          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 (з урахуванням ухвали Східного апеляційного господарського суду від 12.07.2019 про виправлення описки)  розгляд справи відкладено на 13.08.2019 року.
В судовому засіданні 13.08.2019 колегія суддів дійшла висновку про зупинення апеляційного провадження у даній справі, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.
Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.           Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 зупинено апеляційне провадження у справі №922/2381/18 до складення Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду повного тексту судового рішення у справі №922/2439/18.
Судовою колегією встановлено, що 22.10.2020 на офіційному веб – сайті Єдиного державного реєстру судових рішень було оприлюднено повний текст постанови  Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у справі №922/2439/18 від 08.10.2020. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №922/2439/18 постановив передати справу на новий розгляд. Ухвалою Господарського суду Харківської області у справі №922/2439/18 позовну заяву залишено без розгляду. Враховуючи, що підстави до яких зупинявся розгляд справи відпали, судова колегія поновила провадження у справі та призначила на 04.03.2021.
04.03.2021 від представника відповідача через канцелярію суду надано клопотання (вх.2762) про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з тим що, представник бере участь в іншому судовому засіданні, а усі інші представники Головного управління Держгеокадастру у Харківській області зайняті в інших судових засіданнях.
Наведені відповідачем причини неявки в судове засідання його представника судова колегія не визнає поважними з огляду на те, що відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого свого представника з числа як своїх працівників, з урахуванням вимог   статті 56 Господарського процесуального кодексу України, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах статті 73-74 Господарського процесуального кодексу України, проте, відповідачем суду таких доказів не надано. Відповідач також не був позбавлений права звернутись до суду із клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення відповідного клопотання про відкладення розгляду справи.
Представники у судове засідання не з`явилися. Про дату час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №6102254443831 та №6102254443823, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників, оскільки строки розгляду апеляційної скарги обмежені, а  неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Східного   апеляційного господарського суду встановила таке. 
    
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 , реалізуючи свій намір отримати земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, подав до Павлівської сільської Ради народних депутатів заяву про виділення земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства.
15.06.1993 року рішенням Павлівської сільської Ради народних депутатів "Про надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства" на підставі ст. 19 і 50-52 Земельного кодексу України надано в постійне користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 43,4 га для ведення селянського (фермерського) господарства за рахунок земель запасу (а.с. 17).
16.05.1994 року на підставі рішення Павлівської сільської Ради народних депутатів від 15.06.1993 року ОСОБА_1 отримав Державний акт на право постійного користування землею серії ХР-04-00-000309.
25.05.1994 року Богодухівська районна рада народних депутатів Харківської області, розглянувши заяву голови селянського (фермерського) господарства - Церковного В.О. та надані останнім документи, зокрема, Державний акт на право постійного користування землею серії ХР-04-00-000309, своїм розпорядженням №20 вирішила зареєструвати селянське (фермерське) господарство "Процер". Відповідно до п. 3 вказаного Розпорядження, Селянське (фермерське) господарство "Процер" набуло статусу юридичної особи з моменту підписання вказаного розпорядження (а.с. 18).
В 1996 році ОСОБА_1 вирішив скористатись правом на отриманням у власність частини земельної ділянки переданої в 1994 році в постійне користування фермерському господарству та подав відповідну заяву до Богодухівської РДА Харківської області.
18.12.1996 року розпорядженням №750 Богодухівської РДА Харківської області передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5,4 га ріллі відповідно до розрахунку середньої земельної частки та зобов`язано останнього замовити державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 20).
01.10.1998 року розпорядженням №440 Богодухівської РДА Харківської області (а.с. 27) було затверджено Технічний звіт розроблений відповідно до Розпорядження Богодухівської РДА від 18.12.1996 року та видано ОСОБА_1 . Державний акт на право приватної власності на землю площею 10,17 га ХР-04-00-000605 (а.с. 29) та Державний акт на право постійного користування землею площею 32,73 га (а.с. 31). Державний акт на право постійного користування землею ХР-04-00-000309 виданий ОСОБА_3 16.05.1994 року наказано вважати недійсним.
Отже, з 01.10.1998 року частина земельної ділянки площею 10,17 га перейшла у приватну власність ОСОБА_1 , а інша частина площею 32,73 так і залишилась в постійному користуванні СФГ "Процер" на підставі Державного акта оформленого на ім`я голови СФГ.
10.03.2015 року рішенням №36 зборів членів Селянського (фермерського) господарства "Процер" керівника СФГ - ОСОБА_1 було звільнено з посади відповідно до поданої ним заяви, та призначено на посаду керівника ОСОБА_4 його сина - ОСОБА_2 (а.с. 32).
14.12.2017 року ОСОБА_1 , на ім`я якого в 1998 році було видано Державний акт на право постійного користування землею - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 33).
28.03.2018 року рішенням №37 зборів членів Селянського (фермерського) господарства "Процер" зі списку членів господарства виключено ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю (а.с. 34).
На даний час СФГ "Процер" продовжує користуватися земельною ділянкою виданою для його створення, проте виникла ситуація за якої у СФГ "Процер" відсутній правовстановлюючий документ, який би підтверджував право СФГ "Процер", як юридичної особи після смерті ОСОБА_1 користуватися зазначеною вище земельною ділянкою, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.
21.11.2018 місцевим господарським судом прийнято оскаржуване рішення з підстав, зазначених вище (т.1, а.с.171-182).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з огляду на таке.

Предметом позову у даній справі є визнання за СФГ “Процер” права постійного користування земельною ділянкою площею 32,73 га в межах згідно з планом, розташованою на території Павлівської сільської ради, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею №ХР-04-00-000916, на підставі розпорядження Богодухівської райдержадміністрації №750 від 18.12.1996. 
Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються, Земельним Кодексом України у відповідних редакціях (1990 року та 2001 року), Законом України "Про селянське (фермерське) господарство", Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України.
Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції станом на момент створення СФГ “Процер”) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.
В ч.5 ст.2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача) закріплено, що на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право постійного користування землею. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ст. 47 ЗК України 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у п.41 постанови від 23.06.2020 у справі №922/989/18.
Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2009-XII “Про селянське (фермерське) господарство” (у редакції станом на момент створення СФГ “Процер”; втратив чинність 29.07.2003 - з моменту набрання чинності Законом України від 19.06.2003 №973-IV “Про фермерське господарство”) після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у                   30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Отже, згідно приписів законодавства, чинного на момент створення СФГ “Процер”, для створення СФГ необхідною  передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи було одержання земельної ділянки. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Павлівської сільської Ради народних депутатів "Про надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства" на підставі ст. 19 і 50-52 Земельного кодексу України надано в постійне користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 43,4 га для ведення селянського (фермерського) господарства за рахунок земель запасу (а.с. 17).
25.05.1994 Богодухівська районна рада народних депутатів Харківської області, розглянула заяву голови селянського (фермерського) господарства - Церковного В.О. та надані останнім документи, зокрема, Державний акт на право постійного користування землею серії ХР-04-00-000309, своїм розпорядженням №20 зареєструвала селянське (фермерське) господарство "Процер". Відповідно до п. 3 вказаного Розпорядження, Селянське (фермерське) господарство "Процер" набуло статусу юридичної особи з моменту підписання вказаного розпорядження (а.с. 18).
За чинним на той час Земельним кодексом України громадяни України, які мають намір створити та вести фермерське господарство, повинні спочатку набути земельну ділянку на одному прав, до яких Кодекс відносить право власності, право оренди та емфітевзис. 
В Україні існують фермерські господарства, які використовують земельні ділянки, набуті у 90-ті роки на інших правах, зокрема, праві постійного користування. Чинний Земельний кодекс України не дозволяє громадянам набувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства на таких правах, але захищає тих з них, хто набув право постійного користування чи право довічного успадковуваного володіння до введення Земельного Кодексу України 2001 року у дію. 
Слід відмітити, що право постійного користування землею успадковане від радянського земельного права, де воно було основним і єдиним видом права на землю для всіх громадян і юридичних осіб, і вважається неринковим. Адже згідно з ст. 92 Земельного кодексу України в редакції 2001 року, право постійного користування земельною ділянкою надає постійному землекористувачу лише правомочності щодо володіння і користування земельною ділянкою, але не наділяє правомочністю розпорядження нею. Це означає, що постійний землекористувач не може не тільки продати чи подарувати свою земельну ділянку, але й передати її в оренду чи спадщину, склавши заповіт. Більше того, незважаючи на те, що у ст. 141 Земельного кодексу України в редакції 2001 року, яка визначає підстави припинення права користування землею, відсутня така підстава, як смерть постійного землекористувача, така подія все рівно має своїм наслідком припинення права постійного користування землею, оскільки зі смертю людини припиняються будь-які правовідносини за її участю, в тому числі й правовідносини постійного користування землею.
Проте останнє є вірним, якщо у законі не передбачені обставини, які служать підставою для продовження чинності права постійного користування землею навіть після смерті особи, на ім`я якої земельна ділянка була надана у постійне користування. Таким законом є Закон України "Про фермерське господарство", а також його "попередник" - Закон України "Про селянське (фермерське) господарство", який прийнято 20 грудня 1991 року та діяв до введення у дію Закону "Про фермерське господарство".
Таким чином, законодавством встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. 
Згідно з цими законами, перша особливість правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств полягає у тому, що їх засновником та учасниками (членами) можуть бути виключно громадяни України (ст.ст. 2, 4 Закон України "Про селянське (фермерське) господарство"). 
Другою особливістю їх правового статусу є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство (ст. 5 Закон України "Про селянське (фермерське) господарство"). 
Нарешті, третя особливість правового статусу фермерського господарства як юридичної особи зводиться до того, що воно з моменту створення набуває виключне право на використання земельної ділянки, яка була надана громадянину України - його голові (засновнику) на будь-якому праві для ведення фермерського господарства. Це означає, що такий громадянин хоч і вважається суб`єктом відповідного права на земельну ділянку, але в силу спеціальних приписів Закону "Про фермерське господарство" (або Закону "Про селянське (фермерське) господарство) він не має права використовувати її самостійно, тобто, як громадянин, наприклад, для ведення підсобного господарства, а зобов`язаний організувати цільове використання такої земельної ділянки створеним ним фермерським господарством як юридичною особою. Таке використання підтверджуватиметься тим, що земельна ділянка обробляється сільськогосподарською технікою, яка належить на праві власності фермерському господарству або взятою ним в оренду, а доходи від реалізації вирощеної на такій земельній ділянці сільськогосподарської продукції відображаються в бухгалтерському обліку фермерського господарства як юридичної особи. В противному разі матиме місце нецільове використання земельної ділянки. 
          Судова колегія враховує викладені вище наукові роз`яснення Інституту держави і права ім. В. М. Корецького "Про право фермерського господарства на земельні ділянки, надані його членам", на які посилався позивач та які містяться у рішенні місцевого господарського суду, оскільки вважає їх важливими та доцільними для вирішення спору у даній справі.
Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17 та від 23.06.2020 у справі №922/989/18, а також у постанові Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №908/2063/18.
З аналізу вище зазначених Законів можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи.      З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Отже, з моменту реєстрації СФГ “Процер” землекористувачем земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_1 для ведення фермерського господарська, стало безпосередньо СФГ “Процер”.
                    Факт перебування спірної земельної ділянки саме у користуванні Селянського (фермерського) господарства "Процер" підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи, зокрема:
- довідкою Управління Держкомзему у Богодухівському районі Харківської області №357 від 31.01.13 року - відповідно до змісту якої в користуванні селянського фермерського господарства "Процер" перебуває всього угідь 48,7474 га в тому числі: 32,73 га - постійне користування (а.с. 36);
- довідкою Відділу Держземагенства у Богодухівському районі Харківської області №37 від 29.01.2014 року - відповідно до змісту якої в користуванні селянського фермерського господарства "Процер" перебуває всього угідь 48,7474 га в тому числі: 32,73 га-постійне користування (а.с. 37);
- довідкою Відділу Держземагенства у Богодухівському районі Харківської області №27-04-/2-15 на №б/н від 03.02.2015 року - відповідно до змісту якої в користуванні селянського фермерського господарства "Процер" перебуває всього угідь 48,7474 га в тому числі: 32,73 га - постійне користування (а.с. 38);
- довідкою Відділу Держгеокадастру у Богодухівському районі Харківської області №27-20.12-0.3-365/2-16 від 03.02.2016 року - відповідно до змісту якої в користуванні селянського фермерського господарства "Процер" перебуває всього угідь 48,7474 га в тому числі: 32,73 га - постійне користування (а.с. 39);
- довідкою Відділу у Богодухівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 09.08.2018 року №480/104-18, відповідно до змісту якої станом на 30.07.2018 року в користування С(Ф)Г "Процер" перебуває 32,73 га, в тому числі: - відповідно до державного акту на право постійного користування землею ХР-04-00-000916 - 32,73 га (а.с. 40).
Судова колегія погоджується з висновком першої інстанції, та також вважає встановленим та доведеним той факт, що з 25.05.1994 року обов`язки землекористувача спірної земельної ділянки перейшли від ОСОБА_1 до створеного ним до Селянського (фермерського) господарства "Процер".
Виходячи з цього, з 25.05.1994 року саме створене громадянином України ОСОБА_1 . Селянське (фермерське) господарство "Процер" несе обов`язки землекористувача земельної ділянки площею 32,73 гектарів, яка розташована на території Павлівської сільської ради.
Колегія суддів зазначає,  що зі смертю ОСОБА_1 , якому спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування згідно державного акту на право постійного користування землею від 16.05.1994 року серії ХР 04-00-000309, таке право не є таким що припинилось. З моменту передачі земельної ділянки до створеного фермером фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась лише заміна землекористувача у відносинах, щодо яких виник спір, а саме, фізична особа - фермер вибув зі спірних правовідносин землекористування, натомість його місце у спірних правовідносин землекористування в силу наведених вище вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермером фермерське господарство, як землекористувач, а ніяк не припинення права користування спірною земельною ділянкою. 
Пунктом 6 розділу X “Перехідні положення” Земельного кодексу України, який діяв з 01.01.2002, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. 
Проте, Конституційний Суд України Рішенням N 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X “Перехідні положення” Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.
А  отже, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.
У постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18  Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. 
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі №615/2197/15-ц звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.  
Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.
У пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.
Статтею 141 Земельним Кодексом України (у редакції станом на момент смерті ОСОБА_1 ) встановлено, що  підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.
З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство. У земельному законодавстві (чинному на момент створення СФГ “Процер”) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.
У п.67 постанови від 23.06.2020 у справі №922/989/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.
Беручи до уваги, що правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними, а одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи, суд апеляційної інстанції  доходить висновку, що підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ, і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.
Зазначена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду  від 08.10.2020 у справі №908/2063/18.
Отже,  у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №  922/989/18 не погодилась з правовими висновками, викладеними в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 922/3312/17, “до якої судова колегія зупиняла розгляд справи вперше”  у зв`язку з чим відступила від них та зазначила, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
Отже,  у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Таким чином, СФГ “Процер” у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації набуло права та обов`язки землекористувача, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах  Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18, від  13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/26/17-ц , від 13.02.2019 у справі №666/1188/16-ц.
     Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. 
Частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується з частиною 4 статті 236 ГПК України, встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З метою дотримання принципу правової визначеності, та формування сталої судової практики суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права до спірних правовідносин.
За таких обставин, зі смертю ОСОБА_1 , якому спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування згідно з Державним актом на право постійного користування землею №ХР-04-00-000916, таке право не є таким, що припинилось.
Як уже зазначалося, з моменту створення селянського (фермерського) господарства виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством. Такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стають частиною його майна.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).
Поняття “майно” в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися “правом власності”, а відтак і “майном”.
Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином - засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі “East/West Alliance Limited” проти України” від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах “Рисовський проти України” від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, “Кривенький проти України” від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
ЄСПЛ у рішенні “Щокін проти України” від 14 жовтня 2010 року (Shtokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки “на умовах, передбачених законом”, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення “законів”. Говорячи про “закон”, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.
Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (пункт 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №906/392/18.
Разом з тим, під час розгляду даного спору, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, належним чином не обґрунтувало та не довело за допомогою належних та допустимих доказів ані обставин наявності суспільного інтересу на припинення права Селянського (фермерського) господарства "Процер" користування спірною земельною ділянкою, ані порушень прав держави чи територіальної громади, чи Головного управління Держземагентства у Харківській області внаслідок виникнення у фермерського господарства такого права.
Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивача не було позбавлено належного йому Державного акта на право користування землею, а отже невизнання факту належності йому спірної земельної ділянки є фактично "позбавленням" його власності у розумінні статті 1 Першого протоколу та ця дія, фактично анулює юридичну підставу, на якій виникло первісне право користування на землю, становить втручання в зазначене право. У будь-якому випадку, в контексті цієї справи застосовуються ті самі принципи, незалежно від того, чи становило відповідне втручання "позбавлення власності", чи ні. Зокрема, цей захід повинен бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами землекористувача (див., серед багатьох інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. the United Kingdom), та справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року).
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення, а тому при прийнятті судового     рішення судом апеляційної інстанції враховані правові позиції Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні – яка формує  правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийнято з встановленням всіх фактичних обставин справи та з додержанням норм матеріального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області не обґрунтовані, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2018 у справі №922/2381/18 слід залишити без змін.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2018 у справі №922/2381/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 05.03.2021.

Головуючий суддя                                                                    В.В. Лакіза

Суддя                                                                                           Л.І. Бородіна  

Суддя                                                                                           Л.М. Здоровко