Справа № 338/966/20 
№ 22-ц/4808/135/21 
Провадження № 22-ц/4808/239/21 
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Мельник О.В.,
з участю:        позивача ОСОБА_1 та її представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні частиною земельної ділянки, у відношенні якої встановлено сервітут, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року та на додаткове рішення Богородчанського районного суду від 25 листопада 2020 року, ухвалені головуючим суддею Битківським Л.М.,
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0147 га стосовно якої за рішенням суду встановлено земельний сервітут у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку позивачки по АДРЕСА_1 у спосіб знесення огорожі і очищення ділянки від будівельних матеріалів, кущів і дерев. Одночасно позивач просила зобов`язати відповідача не чинити інших перешкод у проході та проїзді згаданою частиною земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Богородчанського районного суду від 31.07.2019, яке набрало законної сили, за її позовом було встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо згаданої вище частини земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Вказаний земельний сервітут зареєстрований у Державному земельному кадастрі та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.08.2020. Позивач зазначила, що після ухвалення рішення відповідач умисно, з метою перешкодити у будь-який спосіб можливості користуватись проїздом та проходом обгородив зазначену земельну ділянку в місці встановлених сервітутних обмежень з одного боку металевою сіткою, а з іншого бетонним парканом, а також умисно демонтував тверде покриття, на ділянці, що має слугувати проїздом, висадив кущі та молоді саджанці дерев, а також склав будівельні матеріали. Виконати рішення суду ОСОБА_2 категорично відмовився. Враховуючи вказане, ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки площею 0,0147 га, що знаходиться на ділянці з кадастровим номером 2620488602:01:001:0134 стосовно якої за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у справі №338/158/19 встановлено земельний сервітут у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 у спосіб демонтажу частини огорожі і очищення ділянки від будівельних матеріалів, кущів і дерев. Покладено на відповідача обов`язок не чинити інших перешкод у проході та проїзді згаданою частиною земельної ділянки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 878,80 грн сплаченого судового збору.
Додатковим рішенням Богородчанського районного суду від 25 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3250 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним. Апелянт вказав, що суд першої інстанції був зобов`язаний зупинити провадження у справі через неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи 338/158/19, яка перебуває в провадженні Верховного Суду. У вказаній справі позивач оспорює рішення про встановлення земельного сервітуту на його земельній ділянці. На думку апелянта, інших доказів, які б дозволили встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду, немає. Крім того, відповідач вважає недоречним посилання суду на акт від 30.07.2020 «Про створення перешкод у виконанні рішення суду», оскільки він не відмовлявся від підписання акту, доказів такої відмови матеріали справи не містять. Апелянт вважає, що матеріали справи та зібрані докази не підтверджують обставин порушення ним прав позивача. 
Просить рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.
Не погодившись із додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права. Апелянт зазначив, що документи, на підставі яких ухвалено додаткове рішення, в порушення вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України подано пізніше п`яти днів після ухвалення рішення суду. Крім того, подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу не було надіслано відповідачу згідно ч. 9 ст. 83 ЦПК України. Враховуючи вказане просить додаткове рішення скасувати.
У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві ОСОБА_1 вказала, що наявність факту порушення касаційного провадження Верховним Судом не скасовує чинність рішення Богородчанського районного суду від 31.07.2019 та, на її думку, не створює перешкод у можливості встановити та оцінити обставини, які є предметом розгляду даної справи. Позивач зазначила, що судом досліджено наявні в матеріалах докази, які підтверджують факт небажання відповідача добровільно виконати рішення суду, що набрало законної сили. Акт «Про створення перешкод у виконанні рішення суду» від 30.07.2018 складено у присутності працівників Богородчанського Управління Національної поліції комісією, до складу якої увійшли уповноважені представники органу місцевого самоврядування. Факт фіксування відмови ОСОБА_2 від добровільного виконання рішення суду здійснювався у присутності відповідача та його дружини. Вважає, що оскаржене рішення ухвалено з додержанням судом норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча про час і місце судового розгляду був повідомлений належно. Причин неявки, які б могли бути визнані судом поважними, ОСОБА_2 в клопотанні про відкладення справи не навів. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представники доводи апеляційної скарги заперечили, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Додатково пояснили, що після набрання рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року законної сили, визначений судом сервітут було у встановленому порядку зареєстровано. Тому у ОСОБА_1 виникло право користування названою у судовому рішенні ділянкою землі для проходу і проїзду. Оскільки відповідач у цьому перешкоджає, то місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 . Рішення суду 1-інстанції в цій справі вважають законним і обґрунтованим, просять залишити його без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, позивача та її представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам закону, зважаючи на таке. 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, у відношенні якої встановлено сервітут, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Богородчанського районного суду від 31.08.2019 обтяжено право власності відповідача на належну йому земельну ділянку шляхом надання права використовувати наявний на його земельній ділянці шлях для проходу і проїзду до господарств позивача. Вчинення будь-яких дій, які унеможливлюють використання наявного шляху, свідчить про вчинення перешкод у користуванні позивачем вказаною ділянкою. Факт вчинення перешкод відповідачем підтверджений наявними в матеріалах справи доказами, а тому поновлення права позивача можливе у спосіб покладення зобов`язання на ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 вказаною земельною ділянкою.
Колегія судів з цим висновком суду першої інстанції погоджується.
Адже з матеріалів справи вбачається, що рішенням Богородчанського районного суду від 31.08.2019 встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28м, 17,67 м, яка розташована на АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_2 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_1 , розташованих на АДРЕСА_2 . Вказані межі земельного сервітуту за судовим рішенням визначено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 8 до висновку експертного дослідження від 15.02.2019 року № 007/02-19 судового експерта Максимчина А.Д. (а.с.5-7). Рішення суду набрало законної сили 03.07.2020 року.
Земельний сервітут, встановлений вищевказаним судовим рішенням, зареєстрований у Державному земельному кадастрі та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.08.2020 року (а.с.9). Отже, у ОСОБА_1 виникло право користуватись названою ділянкою землі для проходу та проїзду до належного їй домоволодіння, а у відповідача відповідно є обов`язок не перешкоджати їй у здійсненні цього права.
Перевіряючи доводи позивача, суд першої інстанції правильно встановив вчинення ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою щодо якої рішенням суду, яке вступило в законну силу, встановлено сервітут.
Актом «Про створення перешкод у виконанні рішення суду» від 30.07.2020, складеним комісією у складі: старости села Скобичівка, землевпорядника, позивача та у присутності працівників Богородчанського ВП ГУНП, працівника геодезиста, зафіксовано, що під час спроби встановити межі земельного сервітуту на місцевості відповідач ОСОБА_2 відмовився добровільно виконати рішення суду, не допустив комісію на земельну ділянку, відмовився добровільно здійснити демонтаж фрагменту огорожі частини земельної ділянки, на яку судовим рішенням накладено земельний сервітут та очистити її від завезених залишків будівельних матеріалів (а.с.10).
Зазначене також підтверджується наявними в матеріалах справи фототаблицями (а.с. 21-29).
Крім того, факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачкою спірною земельною ділянкою підтвердили староста села - ОСОБА_3 та землевпорядник ОСОБА_4 , які допитані в якості свідків.
Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 належними і допустимими доказами, зокрема: актом «Про створення перешкод у виконанні рішення суду» від 30.07.2020, фотографіями з місця події та показаннями свідків, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Доводи апелянта висновків місцевого суду про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 не спростовують.
Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції був зобов`язаний зупинити провадження у справі через неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи №338/158/19, яка перебуває в провадженні Верховного Суду, колегія суддів відхиляє зважаючи на таке.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі.
Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.
За пунктом 5 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
У пункті 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли у цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.
Разом з тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Беручи до уваги вказані вище норми, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження в справі, оскільки наявні в матеріалах справи докази дозволяють встановити обставини, які є предметом розгляду даної судової справи.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що безпідставне зупинення провадження в справі суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Що ж стосується законності ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в сумі 3250 грн, то апеляційний суд вважає дане рішення законним та обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд першої інстанції, стягуючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, виходив з того, що визначена адвокатом сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, у зв`язку з чим підлягає до стягненню в повному обсязі. Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.
На підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги, останньою надано до суду: договір про надання правничої допомоги від 29.09.2020, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Гордим М.М. (а.с.50), додатковий правочин № 1 від 15.10.2020 року до договору про надання правничої допомоги (а.с.52-54), акт прийому-передачі послуг за Договором про надання правничої допомоги від 29.09.2020 (а.с.55), квитанцію №0.0.1878804492.1 від 21.10.2020 (а.с.74).
Доводи апелянта, що вказані документи в порушення вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України було подано пізніше п`яти днів після ухвалення рішення суду апеляційний суд відхиляє, оскільки позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу ще в позовній заяві, а також відповідну заяву було зроблено стороною позивача у судовому засіданні до закінчення судових дебатів.
Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Розгляд справи по суті завершився 19 жовтня 2020 року. Заяву про долучення доказів, які підтверджують розмір судових витрат, позивачем надано 21.10.2020 (а.с.73), що відповідає вимогам вказаної вище статті. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення ухвалені з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги необхідно відхилити.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року та додаткове рішення Богородчанського районного суду від 25 листопада 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.