Справа № 148/934/16-ц
Провадження № 22-ц/801/143/2021
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року	Справа № 148/934/16-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
заявник (боржник): ОСОБА_1 ,
стягувач: ОСОБА_2 ,
заінтересована особа: Тульчинський районний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Сувалова Валерія Олександровича на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2020 року, постановлену в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Саламахи О.В.,

встановив:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що на виконанні в Тульчинському районному відділі ДВС ГТУЮ у Вінницькій області знаходиться виконавче провадження від 02 жовтня 2017 року про виконання судового рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року у справі № 148/934/16-ц про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 633473,25 грн.
Зазначає, що визначена ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 січня 2018 року підстава тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», як підстава для заборони виїзду за межі України, наразі виключена.
Разом з тим, вказує, що визначена ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2020 року підстава тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає, обов`язкове ухилення особи від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Боржник вважає, що він жодним чином не ухиляється від виконання судового рішення, оскільки з часу ухвалення рішення він неодноразово намагався влаштуватись на роботу, зокрема, з 20 лютого 2019 року по 01 жовтня 2019 року він працював у ТОВ "ФУД Девелопмент" та з його заробітку щомісяця здійснювались відрахування на користь стягувача. У зв`язку з відсутністю можливості в подальшому влаштуватись на роботу він з 22 жовтня 2019 року по 18 липня 2020 року перебував на обліку в районному центрі зайнятості.
Наразі він отримав запрошення на роботу в РФ. Вважає, що вказана обставина надасть можливість покращити його матеріальне становище та, відповідно прискорити виконання рішення суду.
В свою чергу, вказує, що він не є громадянином інших держав, в розшуку не перебуває, має стабільні соціальні зв`язки, оскільки його родина проживає у м. Тульчині, що свідчить про відсутність підстав для його ухилення від виконання рішення суду та, відповідно, дії тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. 
Вказані обставини стали підставою для його звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2020 року в задоволенні заяви боржника ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зобов`язання ОСОБА_1 про стягнення на користь ОСОБА_2 грошових коштів не виконується та заявником не надано доказів на підтвердження неможливості одержання доходу чи працевлаштування на території України.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Сувалов В.О. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язання перед ОСОБА_2 . Вважає, що ОСОБА_1 вживались заходи щодо виконання судового рішення, однак з об`єктивних причин зобов`язання залишається невиконаним.
ОСОБА_2 та Тульчинський районний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти за договором позики в сумі 633473,25 грн., що відповідно до офіційного курсу гривні НБУ на день звернення до суду становить 25000 доларів США (а.с. 55-56 т. 1).
Відповідно до постанови заступника начальника Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 02 жовтня 2017 року, на підставі виконавчого листа № 148/934/16-ц, виданого Тульчинським районним судом Вінницької області 25 вересня 2017 року (а.с. 198 т. 1), відкрито виконавче провадження з виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року у справі № 148/934/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 633473,25 грн. (а.с. 191-192 т. 1).
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року боржник ОСОБА_1 оголошувався в розшук (а.с. 208 т. 1).
Відповідно до листа Територіального сервісного центру № 0544 від 17 жовтня 2017 року № 31/2/0544-1754 вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль TOYOTA CARINA.
Постановою державного виконавця Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 18 жовтня 2017 року накладено арешт на все рухоме майно, що належить ОСОБА_1 .
Постановою державного виконавця Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 19 жовтня 2017 року, оголошено в розшук майно ОСОБА_1 , а саме: транспортний засіб TOYOTA CARINA 1.6, тип кузова: легковий комбі – В, № куз. НОМЕР_1 , який належить боржнику.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 січня 2018 року встановлено тимчасове обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду від 03 червня 2016 року у справі № 148/934/16-ц (а.с.10-11 т. 2).
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 січня 2018 року задоволено подання заступника начальника Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області про привід боржника ОСОБА_1 .
Постановою державного виконавця Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 28 лютого 2019 року (а.с. 9 т. 3), звернуто стягнення на заробітну плату боржника, у розмірі 20% до виплати боргу на загальну суму 696980,57 грн. Відповідно до вказаної постанови, боржник працював у ТОВ «ФУД Девелопмент» м. Тульчин, вул. Ганжі, 16.
Згідно копії платіжного доручення від 19 квітня 2019 року (а.с. 51 т. 3), Тульчинським районним відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області здійснено зарахування стягнутих з боржника коштів в розмірі 1565,76 грн. на користь стягувача ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу.
Відповідно до копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 був тимчасово працевлаштований у ТОВ «ФУТ Девелопмент» з 20 лютого 2019 року по 01 жовтня 2019 року, а з 10 грудня 2019 року по 18 липня 2020 року отримував допомогу по безробіттю (а.с. 144-145 т. 3).
Згідно копії запрошення ТОВ "Керуюча компанія "ОЗРОСА" РФ від 05 серпня 2020 року (а.с. 143 т. 3) ОСОБА_1 запрошено на роботу на посаду слюсаря-ремонтника строком на один рік.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Згідно п. 5 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Статтею 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування. Виконання вказаного судового рішення, є стадією судового розгляду, та має приорітет над окремими правами сторін.
Разом з тим, виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 4 листопада 1950 року права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.
З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_1 не виконано зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду, з виконання якого відкрито відповідне виконавче провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що боржник ухиляється від виконання вказаного вище зобов`язання, права стягувача ОСОБА_3 залишаються порушеними, в зв`язку з чим тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є єдиним ефективним методом у виконанні рішення суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду, не заслуговують на увагу, оскільки останній в період виконання судового рішення добровільно не з`являвся за викликом до державного виконавця, оголошувався в розшук ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року, та відповідно до ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 січня 2018 року до нього застосовувався привід.
Водночас, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №54815263, зокрема довідки комунального підприємства Тульчинське МБТІ № 48 від 05 лютого 2018 року, в матеріалах архівної справи БТІ міститься договір купівлі-продажу житлового будинку незавершеного будівництвом, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 АВІ №037831 від 27 червня 2000 року, на ім`я ОСОБА_1 , право власності на який не зареєстровано. Як свідчать матеріали виконавчого провадження, за вказаною адресою державним виконавцем неодноразово здійснювався вихід для опису й арешту майна, однак вказані процесуальні дії державного виконавця залишились без виконання, у зв`язку із їх перешкоджанням особами, які там зареєстровані та проживають.
Крім того, постановою державного виконавця Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 19 жовтня 2017 року, оголошено в розшук майно ОСОБА_1 , а саме: транспортний засіб TOYOTA CARINA 1.6, тип кузова: легковий комбі – В, № куз. НОМЕР_1 , який належить боржнику та на який можливо звернути стягнення за для погашення існуючого зобов`язання, однак місце знаходження якого невідоме.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що вказані дії боржника ОСОБА_1 свідчать про його свідоме ухилення від виконання зобов`язання покладеного на нього рішенням суду.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що працевлаштування в РФ відповідно до наданого запрошення № 017 від 05 серпня 2020 року сприятиме можливості покращення матеріального становища ОСОБА_1 та прискорення виконання зобов`язання покладеного на нього рішенням суду, оскільки вказані обставини не свідчать про реальну готовність останнього на виконання вказаного зобов`язання.
Окрім того, ОСОБА_1 в поданій заяві та апеляційній скарзі не обґрунтував неможливості отримання доходу чи працевлаштування на території України.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, ухвала суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сувалова Валерія Олександровича залишити без задоволення.
Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                Т.Б. Сало

       Т.М. Шемета