КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 362/215/21 
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4594/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
5 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2021 року (суддя Лебідь-Гавенко Г.М.) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та 3% річних,
встановив:
 
у січні 2021р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу у розмірі 2 000 доларів США, що станом на 22 грудня 2020 року еквівалентно 55 640грн, 3% річних в розмірі 178,53 доларів США, що станом на 22 грудня 2020 року еквівалентно 4 966грн 70коп. та судових витрат.
Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2021 року позовну заяву повернуто позивачу.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Позивач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки вжиття заходів досудового врегулювання спору є правом, а не обов`язком позивача, тому суд безпідставно та без належного обґрунтування повернув позовну заяву.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Повертаючи позовну заяву позивачу, суддя виходив з того, що позивач не надав доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору, що згідно п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України є обов`язковим.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не грунтується на нормах процесуального права.
Вимоги до форми і змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України.
У поданій ОСОБА_1 позовній заяві зазначені сторони та їх реквізити, викладений зміст його позовних вимог, обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та зазначені докази, що підтверджують вказані обставини.
Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Аналіз вказаної норми свідчить, що відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору зазначаються у позовній заяві у разі, якщо вони проводилися або у разі, якщо обов`язковий досудовий порядок уреглювання спору є обов`язковим відповідно до вимог закону.
Зазначаючи в ухвалі від 20 січня 2021 року, що вжиття заходів досудового врегулювання спору про стягнення боргу є обов`язковими, суддя першої інстанції не зазначив норму закону, яка визначає таку вимогу. 
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Згідно ч. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод  кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). 
Реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
У рішенні від 13 січня 2000р. у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 конвенції.
Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, необґрунтовано зазначив в ухвалі про повернення позовної заяви, що до подання до суду позову про стягнення боргу, позивач зобов`язаний вжити заходи для досудового врегулювання спору та формально підійшов до питання про прийняття позовної заяви до розгляду без зазначення у ній відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, не врахувавши, що такі відомості зазначаються у позовній заяві, якщо вони проводилися.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позивачу позовної заяви постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2021 року скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та 3% річних направити до Васильківського міськрайонного суду Київської області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                          І.М. Рейнарт  

Судді                                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                       Т.А. Семенюк