ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року	Львів	Справа № 500/4199/20 пров. № А/857/3476/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Шевчук С.М.,
                                                                                             Онишкевича Т.В.,
секретаря судового засідання                                            Максим Х.Б., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Чортківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Чепенюк О.В.), ухвалене у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м.Тернополі       13 січня 2021 року у справі № 500/4199/20 за позовом ОСОБА_1 до Чортківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови, 

В С Т А Н О В И В:

21.12.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Чортківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (далі-ВДВС), просила визнати протиправною та скасувати постанову ВП №52698267 від 03.11.2020 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54658,41 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Суд першої інстанції вказав, що у цій справі державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору від 03.11.2020 не у зв`язку з повернення виконавчого документа стягувачу (що мало місце 26.11.2020), а через те, що така постанова державним виконавцем не виносилася (як зазначив відповідач у відзиві та пояснив представник ВДВС у судовому засіданні). Суд першої інстанції зазначив, що враховуючи, що виконавчий документ у виконавчому провадженні ВП №52698267 повернуто за заявою стягувача пізніше в часі, ніж прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, то дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору не одночасно з поверненням виконавчого документа не відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Чортківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцем не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків порушення законодавцем процедури. Скаржник вказує, що боржник рішення не виконав без поважних причин у термін, наданий для його виконання. Скаржник зазначає, що дії державного виконавця з примусового виконання зведеного виконавчого провадження вчинено із дотриманням вимог, встановлених Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а тому підстави щодо визнання протиправними та скасування постанови відсутні. 
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, з врахуванням статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень статті 229, 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у ВДВС перебувало виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №608/2037/15-ц, виданого 10.06.2016 Чортківським районним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Універсал Банк» 20831,11 дол. США, 6629,25 грн. сплаченого судового збору. В межах виконавчого провадження вчинялися такі дії: 04.10.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 04.10.2016 направлено виклик державного виконавця, яким зобов`язано боржника виконати рішення суду, 17.10.2016 та повторно 24.06.2019 направлено запити до Територіального сервісного центру МВС в Тернопільській області; Відділу Держгеокадастру у Чортківському районі; Територіального управління Держгірпромнагляду у Тернопільській області.
03.11.2020 державним виконавцем, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону №1404-VIII, винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 54658,41 грн, так як дана постанова державним виконавцем не виносилась. 
В подальшому, 16.11.2020 у Відділ ДВС надійшла письмова заява стягувача від 10.11.2020 про повернення виконавчого документа без виконання, на підставі якої 26.11.2020 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та постановлено відокремити в окреме виконавче провадження постанову про стягнення виконавчого збору від 03.11.2020.
Вважаючи постанову ВП №52698267 від 03.11.2020 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54658,41 грн. протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016, який набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон №1404-VІІІ).
Так, згідно з статтею 1 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:      1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;       3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
На час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 04.10.2016 умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (далі – Закон №606-ХIV), відповідно до частин 1 та 2 статті 25 якого державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. 
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. 
Відповідно до статті 28 Закону №606-ХIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної  особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. 
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. 
Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю (частина 3 статті 28 Закону №606-ХIV).
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, в редакції чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
З набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII, правила стягнення виконавчого збору змінилися.
Так, редакція статті 27 Закону №1404-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина 2 статті 27 Закону зі змінами, внесеними Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII).
Як це вірно зазначив суд першої інстанції, аналізуючи норми законодавчих змін, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Вичерпний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується встановлено частиною 5 статті 27 Закону №1404-VIII.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. 
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
За приписами частини 3 статті 40 Закону №1404-VІІІ, у чинній редакції, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Як встановлено судом першої інстанції, державний виконавець прийняв постанову про стягнення виконавчого збору від 03.11.2020 не у зв`язку з повернення виконавчого документа стягувачу (що мало місце 26.11.2020), а через те, що така постанова державним виконавцем не приймалась.
Аналізуючи постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 ВП №52698267 вбачається, що державний виконавець у пункті 3 резолютивної її частини зазначив, що «при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк, виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат пов`язаних з провадженням виконавчих дій». Відомостей про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, визначеному статтею 28 цього Закону, не містила.
Разом з тим, як це вірно зазначив суд першої інстанції, після зміни правового регулювання відповідно до змін внесених до Закону №1404-VIII Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (частина четверта статті 27 Закону №1404-VIII), розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню (частина друга статті 27 Закону №1404-VIII).
Проте, як це встановлено судом першої інстанції, спірна постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем 03.11.2020, тобто в період дії Закону №1404-VІІІ зі змінами, внесеними Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII, а тому, державний виконавець, зобов`язаний вчиняти процесуальну дію відповідно до діючої редакції Закону №1404-VІІІ, а оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №52698267 винесена 04.10.2016 в період дії Закону №606-ХIV, то винесення постанови про стягнення виконавчого збору можливе з підстави повернення виконавчого документа стягувачу (частина 3 статті 40 Закону №1404-VІІІ). 
Законом чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, а саме постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження. При чому постанова про стягнення виконавчого збору приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження.
Інших обставин, за яких державний виконавець може прийняти постанову про стягнення виконавчого збору діюча редакція Закону не передбачає, у тому числі такої підстави, яку вказує відповідач - «постанова про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не виносилася».
Враховуючи, що виконавчий документ у виконавчому провадженні ВП №52698267 повернуто за заявою стягувача пізніше в часі, ніж прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а тому дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору не відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII. Інші, передбачені Законом № 1404-VІІІ підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, відсутні. 
Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.10.2019 у справі №580/1328/19. 
Як це вірно зазначено судом першої інстанції, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №819/1116/17, від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, оскільки суди застосовували норми Закону України «Про виконавче провадження», які ставили у залежність стягнення виконавчого збору від фактично стягнутої суми. 
З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини у справі, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що постанова ВП №52698267 від 03.11.2020 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54658,41 грн. прийнята державним виконавцем в порушення критеріїв, визначених ст.2 КАС України, оскільки такий діяв без врахування умов і обставин, визначених чинним законом.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає що оспорювана постанова про стягнення виконавчого збору порушує гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право ОСОБА_1 на справедливий суд, а тому є протиправною і підлягає скасуванню.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що скаржником, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення, не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення відповідачем постанови про закінчення виконавчого провадження, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чортківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 500/4199/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 25.03.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України