Постанова
Іменем України
20 січня 2021 року
м. Київ
справа № 607/6964/20
провадження № 61-13766св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Віконт»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дроздовський Любомир Петрович, на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, у складі судді Сташків Н. М., від 22 липня 2020 року про закриття провадження у справі та постанову Тернопільського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Хома М. В., Костів О. З., Щавурської Н. Б., від 08 вересня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Віконт» (далі - ТОВ «Віконт», Товариство), в якому просив повернути об`єкт позички - цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна, переданий ним відповідачу за договором безоплатного користування майном № 2 від 01 липня 2018 року, а також стягнути неустойку за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта позички.
Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Віконт» було укладено договір безоплатного користування майном № 2 (далі - договір позички), відповідно до умов якого позивач передав у безоплатне користування Товариства цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна, вартістю 26 400 000 грн, на строк до 30 червня 2019 року. Додатковою угодою від 30 червня 2019 року строк дії договору позички продовженого до 30 червня 2020 року.
Позивач стверджував, що на підставі пунктів 2.4.1 та 2.4.2 договору позички з метою дострокового розірвання договору та повернення об`єкта позички ним було направлено на адресу ТОВ «Віконт» заяву з вимогою про повернення цілісного технологічного комплексу з виробництва хлібопекарського борошна, яка отримана відповідачем 17 квітня 2020 року, однак залишена без задоволення. 
Оскільки ТОВ «Віконт» уникає вирішення спору в досудовому порядку він вимушений звернутися до суду.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 20 травня 2020 року позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 04 червня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 22 липня 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) закрито провадження у справі № 607/6964/20 та роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи належить до юрисдикції Господарського суду Тернопільської області.
Суд виходив із того, що спір у справі виник між юридичною особою 
TOB «Віконт» і ОСОБА_1 , який є одним із його засновників (учасників) та на підставі договору передав в безоплатне користування Товариства майно для забезпечення господарської діяльності. Зазначення в договорі від 01 липня 2018 року про те, що він укладається ОСОБА_1 , як фізичною особою не спростовує господарських відносин між сторонами.

Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дроздовського Л. П. , залишено без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року залишено без змін.
Колегія суддів виходила із того, що предмет договору від 01 липня 
2018 року забезпечує здійснення господарської діяльності ТОВ «Віконт» та переданий позивачем, який є одним із засновників (учасників) цього Товариства на цілі, пов`язані із здійсненням господарської діяльності 
(виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості). Крім того із 1999 року по 12 грудня 2019 року ОСОБА_1 перебував на посаді директора Товариства. За таких обставин суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір, який відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ЦПК України належить до юрисдикції господарських судів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку представник 
ОСОБА_1 - адвокат Дроздовський Л. П. подав касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 22 липня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду 
від 08 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 607/6964/20 та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У жовтні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували положення частини першої статті 19 ЦПК України, пунктів 1 та 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та неправильно витлумачили висновки щодо застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 910/8729/18.
Заявник наголошує на тому, що договір позички укладався ним, як фізичною особою щодо майна, яке є його особистою власністю, та не є внеском до статутного капіталу Товариства, а тому належність справи до юрисдикції господарського суду виключається. Договір позички, укладений між сторонами не є правочином у господарській діяльності Товариства та не є підприємницьким договором, оскільки є безоплатним.
У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 липня 2018 року між TOB «Віконт», в особі старшого бухгалтера Білошицької О. М. і фізичною особою ОСОБА_4 , укладено договір безоплатного користування майном № 2, відповідно до умов якого 
ОСОБА_4 передав TOB «Віконт» у безоплатне користування на строк 
до 30 червня 2019 року цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 т переробки зерна за добу (перелік обладнання, що входить в комплекс викладено в додатку № 1 до договору) вартістю 26 400 000 грн, який користувач зобов`язався повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого договором.
Згідно додаткової угоди від 30 червня 2019 року строк дії договору 
від 01 липня 2018 року продовжено до 30 червня 2020 року.
ОСОБА_1 є засновником (учасником) ТОВ «Віконт».
ОСОБА_1 в заяві про забезпечення позову посилався на те, що майно, передане ним за договором позички, забезпечує здійснення господарської діяльності Товариства.
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі після її перегляду в апеляційному порядку є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні 
особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці 
(далі - ФОП).
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих 
ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи 
(частина перша статті 2 ЦК України).
Відповідно до статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.
Позичкодавцем може бути фізична або юридична особа (частина перша статті 829 ЦК України).
Обов`язки користувача передбачені в статті 833 ЦК України, в тому числі користувач зобов`язаний повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.
Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (стаття 836 ЦК України).
Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).
Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.
Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.
Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.
Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб`єкта господарювання, та відносини суб`єкта господарювання з його структурними підрозділами.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
За змістом положень статті 167 ГК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
За частинами першою та другою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.
Зобов`язання майнового характеру, що виникають між суб`єктами господарювання та негосподарюючими суб`єктами - громадянами, не є господарськими і регулюються іншими актами законодавства 
(частина третя статті 175 ЦК України).
У розглядуваній справі, звертаючись до суду, ОСОБА_1 просив повернути йому об`єкт позички - цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна, переданий ним відповідачу за договором безоплатного користування майном № 2 від 01 липня 2018 року, а також стягнути неустойку за прострочення виконання зобов`язань з повернення предмету позички. 
Судами не встановлено, що укладення вказаного договору призвело до зміни (збільшення чи зменшення) частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Віконт» чи вплинуло на права позивача, як учасника (засновника) товариства, що могло б свідчити про виникнення правовідносин, які містять ознак корпоративних.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги положеннями 
ЦК України, не посилається на порушення своїх прав учасника (засновника) товариства або будь-яких корпоративних прав, визначених установчими документами товариства чи законом, а вказує лише на неналежне виконання відповідачем свого зобов`язання за договором позички, зокрема щодо повернення предмету позички.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що заявлений спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Вказані висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
З урахуванням викладеного, Верховний Суд, вважає помилковим висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про закриття провадження у справі № 607/6964/20 на підставі пункту 1 частини першої 
статті 255 ЦПК України з посиланням на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
За таких обставин касаційна скарга  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дроздовський Л. П., підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Оскільки справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду, передбачені частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дроздовський Любомир Петрович, задовольнити.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 22 липня 2020 року про закриття провадження у справі та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович