Справа № 353/802/20 
Провадження № 22-ц/4808/335/21 
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна  У. Ю. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
               за участю секретаря                        Пацаган В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Тлумацького районного суду в складі судді Луковкіної У.Ю., ухвалене 16 грудня 2020 року в м. Тлумачі Івано-Франківської області, у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014684 її батьку ОСОБА_4 належали три земельні ділянки загальною площею 0,610 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Колінцівської сільської ради. Мама ОСОБА_5 була власником інших трьох земельних ділянок загальною площею 0,611 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014689. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Внаслідок цього відкрилась спадщина на належне йому майно, яку прийняла мати ОСОБА_5 . Однак за життя не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яку прийняла позивач. Інші діти спадкоємців, її рідні брати ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 спадщину не приймали. У 2009 році вона звернулась до державного нотаріуса Тлумацької державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема на вказані земельні ділянки. Однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки державні акти мають виправлення. Вважає, що виправлення прізвищ « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » проведене Тлумацьким районним відділом земельних ресурсів, хоча не завірене у встановленому законом порядку. Факт належності державних актів покійним батькам підтверджується довідкою Тлумацької міської ради ОТГ та випискою з погосподарської книги. Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на земельні ділянки загальною площею 0,610 га згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014684 та земельні ділянки загальною площею 0,611 га відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014689 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 .
Рішенням Тлумацького районного суду від 16 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину земельної ділянки загальною площею 0,610 га, яка розташована на території Колінцівської сільської ради Тлумацького району, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014684 від 10 грудня 2003 року, виданого на підставі розпорядження Тлумацької РДА № 719 від 08 жовтня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 189, на ім`я ОСОБА_4 та на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,611 га, яка розташована на території Колінцівської сільської ради Тлумацького району, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014689 від 10 грудня 2003 року, виданого на підставі розпорядження Тлумацької РДА № 719 від 08 жовтня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 194, на ім`я ОСОБА_5 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення Тлумацького районного суду від 16 грудня 2020 року та ухвалу суду від 23 жовтня 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність преюдиційних для вирішення цієї справи фактів, встановлених рішенням Тлумацького районного суду від 28 жовтня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Колінцівської сільської ради Тлумацького району про визнання права власності на житловий будинок та господарські будівлі. При цьому не враховано, що предметом спору у цих справах є спадкове майно. Вказаним рішенням встановлено, що після смерті батька ОСОБА_4 спадщину прийняла її мама ОСОБА_5 , а після смерті мами – лише позивачка. Брат ОСОБА_4 спадщини після смерті батьків не приймав. А отже відповідач ОСОБА_2 не може претендувати на спірні земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .
На її думку, місцевий суд у підготовчому засіданні також безпідставно відмовив у прийнятті заяв відповідачів про визнання позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає, що рішення Тлумацького районного суду від 16 грудня 2020 року є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.
ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 доводи скарги визнав з наведених у ній мотивів. 
Апелянт ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в їх відсутності не встановлено.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 16,17). ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
батько позивачки та відповідача ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкова справа після його смерті не заводилась (а.с.4, 54). Відповідно до довідки Тлумацької міської ради ОТГ № 380 від 02 листопада 2018 року на день смерті ОСОБА_4 разом з ним за адресою АДРЕСА_1 проживали дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 , інвалід І групи (а.с.82).
Згідно копії свідоцтва про смерть від 29 лютого 2008 року серії  НОМЕР_1  мати позивачки та відповідача  ОСОБА_3  -  ОСОБА_5  померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 3). На день смерті разом з нею за адресою  АДРЕСА_1 проживав також син  ОСОБА_4 , 1965 року народження. Наведена обставина підтверджується довідкою Тлумацької міської ради ОТГ № 381 від 02 листопада 2018 року (а.с.82 зворот).
На підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, 30 липня 2008 року державним нотаріусом Тлумацької районної державної нотаріальної контори заведено спадкову справу №776/2008 після смерті ОСОБА_5 (а.с.76). 
З`ясовано, що у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння по АДРЕСА_1 позивачці було рекомендовано звернутись до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Рішенням Тлумацького районного суду від 28 жовтня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Колінцівської сільської ради Тлумацького району. Визнано заОСОБА_1  право власності на 2/3 частини житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері, а за ОСОБА_4 - на належну йому по закону 1/3 частину вказаного домоволодіння. На підставі цього рішення 02 червня 2010 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності на відповідні частини нерухомого майна (а.с.65 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 09 серпня 2019 року (а.с.57). З матеріалів спадкової справи №72/2019, заведеної після його смерті, вбачається, що за життя спадкодавець склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів відповідачу ОСОБА_2 16 листопада 2019 року останній подав заяву про прийняття спадщини (а.с. 55, 56). 
Як вбачається з матеріалів справи 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась в Тлумацьку державну нотаріальну контору із заявою про видачу їй свідоцтва про спадщину за законом після надання оригіналів документів на особисте майно ОСОБА_5 та на спадкове майно, яке вона прийняла після смерті ОСОБА_4 , 1927 року народження. Того ж дня із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за заповітом після смерті брата позивачки ОСОБА_4 , 1965 року народження, звернувся відповідач ОСОБА_2 (а.с. 68 зворот - 69, 91).
За змістом вказаних заяв після смерті спадкодавців залишилось спадкове майно, яке складається зі земельних ділянок загальною площею 0,611 га згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ №014689, що належали ОСОБА_5 , та земельних ділянок загальною площею 0,610 га згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ №014684, що належали ОСОБА_4 , 1927 року народження. 
14 серпня 2020 року державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Васильєвою Н.М. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в належній їй частці після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельні ділянки загальною площею 0,611 га згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ №014689, які належали їй особисто, а також на земельні ділянки загальною площею 0,610 га згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ №014684, що належали чоловіку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємицею яких у належній їй частці була дружина ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. При цьому зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину послужило виправлення у державних актах з порушенням чинного законодавства(а.с.95).
У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини (стаття 1269 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
Враховуючи вищенаведене та встановлені обставини справи, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що проживання сина ОСОБА_4 , 1965 року народження та дружини ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , 1927 року народження, на день його смерті у житловому будинку по АДРЕСА_1 свідчить про прийняття ними спадщини по 1/2 частині земельних ділянок загальною площею 0,610 га. Оскільки спадкодавцю ОСОБА_5 на день смерті належала 1/2 частина земельних ділянок загальною площею 0,610 га та земельні ділянки загальною площею 0,611 га, встановивши, що спадщину після її смерті прийняли ОСОБА_4 , 1965 року народження, та позивачка, місцевий суд обґрунтовано частково задовольнив позовні вимог ОСОБА_1 , визнавши за нею право власності за законом після смерті матері ОСОБА_5 на 1/4 частину земельної ділянки загальною площею 0,610 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Колінцівської сільської ради Тлумацького району, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014684 від 10 грудня 2003 року та право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,611 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Колінцівської сільської ради Тлумацького району згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 014689 від 10 грудня 2003 року.
При цьому колегія суддів також враховує, що про належність права саме на такі частки (1/2 частина земельних ділянок загальною площею 0,611 га та 1/4 частина земельних ділянок загальною площею 0,610 га) ОСОБА_1 зазначала у заяві про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 серпня 2020 року (а.с.91).
За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. 
Зі змісту рішення Тлумацького районного суду від 28 жовтня 2009 року у справі № 2-585/2009 вбачається, що предметом позову було визнання права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . Обставини щодо відмови братів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 не досліджувались, а на підставі статті 174 ЦПК України, в редакції Закону від 18 березня 2004 року, враховано визнання позову відповідачем.
Відтак суд першої інстанції дійшов правильного переконання, що зазначене судове рішення не має преюдиціального значення для справи, що переглядається. При цьому обґрунтовано зауважив, що відповідно до положення статті 1273 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.
Посилання апелянтки на те, що заява ОСОБА_4 про відмову від спадщини втрачена у зв`язку із неналежним зберіганням матеріалів спадкової справи тощо є голослівними, будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджуються.
Що стосується доводів апеляційної скарги в частині незаконності ухвали суду від 23 жовтня 2020 року про відмову у прийнятті заяв відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання її позову, то колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до пункту першого частини другої стаття 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Положеннями частин третьої, четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, що в даному випадку відсутнє.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тлумацького районного суду від 16 грудня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 18 березня 2021 року