Постанова
Іменем України                                     
17 березня 2021 року                                                                    
м. Київ                                                                    
справа № 201/5288/16-ц
провадження № 61-17732св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,                   
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним та зустрічним позовом - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду                    від 27 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л.,                     Куценко Т. Р. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до                     ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір зі змінами згідно з додатковим договором від 15 жовтня 2012 року № 1, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою процентів згідно з умовами договору строком до 07 серпня 2021 року.
У той же день для забезпечення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки зі змінами згідно з додатковим договором від 15 жовтня 2012 року № 1, за яким поручитель зобов?язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником всіх зобов?язань за кредитним договором.
27 серпня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким право грошової вимоги за вказаними вище кредитним договором та договором поруки перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
Позичальник, як і поручитель, належним чином зобов?язання за кредитним договором і договором поруки не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом                                     на 31 березня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 16 563, 66 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становила 434 266,97 грн.
Ураховуючи викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені ним судові витрати.
У травні 2017 року ОСОБА_1 пред?явила до суду зустрічний позов до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим.
Зустрічний позов мотивовано тим, що додатковий договір від 15 жовтня 2012 року № 1 до кредитного договору, унаслідок якого збільшився обсяг відповідальності позичальника, було укладено без її згоди. Так, пунктом 3.1. додаткового договору до кредитного договору було встановлено плаваючу процентну ставку замість існуючої раніше фіксованої та збільшено її розмір з 10,5 % до 10,67 % (UIRD+2.43 %) з можливістю її підвищення на 2 % у разі порушення позичальником будь-яких зобов`язань за кредитним договором. Тому вважала, що порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.
Також зазначала, що позивач звернувся з позовом до суду з пропуском шестимісячного строку пред?явлення вимог до поручителя, починаючи з червня 2014 року, коли позичальник порушив свої зобов?язання щодо погашення кредиту, у позивача виникло право достроково вимагати повернення суми як від боржника, так і від поручителя. Проте позивач своїм правом протягом шести місяців з моменту виникнення права вимоги виконання основного зобов`язання не скористався, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України вважала, що порука припинена.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 08 серпня 2006 року.
Протокольною ухвалою від 17 травня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та зустрічний позов ОСОБА_1 об?єднано в одне провадження.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року під головуванням судді Ткаченко Н. В. у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано припиненою поруку за договором поруки від 09 жовтня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна». У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі змісту додаткового договору № 1 до кредитного договору вбачається, що сторони погодили інший розмір процентної ставки, ніж у кредитному договорі. Проте додатковий договір поруки не містить посилань на додатковий кредитний договір, не охоплює своїм змістом обсяг відповідальності позичальника, передбачений додатковим кредитним договором, а пункт 2.2. додаткового договору до договору поруки, який встановлює розмір боргових зобов`язань на дату укладання додаткового договору, забезпечених порукою, свідчить про збільшення суми боргу позичальника. Отже, при укладенні позичальником додаткового кредитного договору унаслідок зміни основного зобов`язання відбулося збільшення відповідальності поручителя без його згоди, а тому порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.
Крім того, починаючи з червня 2014 року, коли позичальник порушив свої зобов?язання щодо погашення кредиту, у позивача виникло право достроково вимагати повернення повної суми отриманого кредиту, як від боржника, так і від поручителя, у зв?язку з порушенням виконання зобов?язань за кредитним договором. Проте позивач своїм правом протягом шести місяців від дня виникнення права вимоги виконання основного зобов`язання не скористався, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку до боржника, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не підтвердив належними доказами розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки розрахунок заборгованості містить суперечливі дані.
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2006 року у розмірі 434 266 грн 97 коп.
В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська                                                      від 28 листопада 2017 року залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 15 жовтня 2012 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки, яким сторони погодили, що під кредитним договором сторони розуміють кредитний договір від 08 серпня 2006 року з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками до нього, права вимоги за яким відступлені кредитору. Згідно з пунктом 2.1 зазначеного додаткового договору порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Тобто поручитель погодилась на зміни до кредитного договору. Отже, підстав для застосування частини першої статті 559 ЦК України немає.
При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що порука за спірним договором поруки є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки у шестимісячний строк з моменту припинення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором, що сталося у листопаді 2014 року, кредитор не пред?явив вимог до суду до поручителя, а з позовом до суду до поручителя звернувся у квітні 2016 року, тобто поза межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з позичальника, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач надав належні та допустимі докази, які підтверджують розмір заборгованості позичальника за кредитним договором, яка добровільно ним не сплачується.
20 лютого 2019 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна задоволено частково, постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду суд касаційної інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням цих зобов`язань позичальником ОСОБА_2 позовна давність за вимогами банку, як кредитора, до ОСОБА_1 , як поручителя, оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу окремо із застосуванням норм частини четвертої статті 559 ЦК України.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року скасовано.
Позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 ,                            ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2006 року                     № ML-301/367/2006 в сумі 434 266,97 грн.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останній платіж за кредитним договором було здійснено 02 вересня 2016 року, а з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося у квітні 2016 року, відповідачами після подання позову також здійснювались оплати за кредитом, що свідчить про безпідставність висновків суду першої інстанції про припинення поруки.
Крім того апеляційний суд зазначав, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в повному обсязі обґрунтувало заявлені вимоги та довело наявність заборгованості за кредитним договором, яка добровільно відповідачами не сплачується в порушення умов договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржувану постанову скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував тієї обставини, що починаючи з 2014 року, жодного платежу, у передбаченому графіком погашення розмірі - 391,46 долар США на користь позивача не надходило, на рахунок кредитора вносились суми в значно меншому розмірі, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню вся сума боргу в солідарному порядку разом із ОСОБА_2 є помилковим, адже така вимога могла бути пред`явлена лише в строки дії поруки за кожним черговим платежем.
Заявник також посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та вказує, що ненаведення розрахунків заборгованості в межах строків поруки, в межах шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, є підставою для відмови у задоволенні позову.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Жовтневого районного суду                                          м. Дніпропетровська.
29 листопада 2019 року цивільна справа № 201/5288/16 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 08 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладений кредитний договір, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою процентів згідно з умовами договору строком до 07 серпня 2021 року.
У той же день для забезпечення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов?язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником всіх зобов?язань за кредитним договором.
27 серпня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким право грошової вимоги за спірними кредитним договором та договором поруки перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
Отже, у силу статей 512, 514 ЦК України ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 червня 2006 року та договором поруки від 08 червня 2006 року відповідно.
У зв?язку із відступленням ПАТ «ОТП Банк» права вимоги на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», 15 жовтня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким сторони внесли зміни і доповнення до кредитного договору, було погоджено новий графік платежів.
Зокрема, викладено пункт 3 частини № 1 кредитного договору в наступній редакції: на період з 15 жовтня 2012 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів буде використовуватись плаваюча процентна ставка-1 та в наступному розмірі: фіксований процент + UIRD, при цьому фіксований процент дорівнює 2,26 % річних.
У зв?язку із відступленням ПАТ «ОТП Банк» права вимоги на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», 15 жовтня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 було додатковий договір № 1 до договору поруки, яким сторони внесли певні зміни до договору поруки.
У пункті 1 додаткового договору від 15 жовтня 2012 року № 1 до договору поруки сторони домовились, що під кредитним договором розуміють кредитний договір                           від 08 червня 2006 року з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками до нього, права вимоги за яким відступлені кредитору.
Згідно із пунктом 2.1 додаткового договору № 1 до договору поруки порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі.
У пункті 2.2. додаткового договору № 1 до договору поруки визначено, що розмір боргових зобов`язань на дату укладання додаткового договору, забезпечених порукою, становить 28 529,96 доларів США.
Відповідно до пункту 2.2.1 додаткового договору № 1 до договору поруки у разі зміни, у тому числі збільшені розміру боргових зобов`язань після укладення цього договору, у тому числі за рахунок сплати забезпечувального платежу, такі зобов`язання забезпечуються порукою в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору, а підписання поручителем цього договору вважається попередньою згодою поручителя на зміну умов кредитного договору.
Позичальник, як і поручитель, належним чином зобов?язання за кредитним договором і договором поруки не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 31 березня 2016 року складала 16 563,66 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 434 266,97 грн.
Апеляційним судом також встановлено, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 02 вересня 2016 року, а з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося у квітні 2016 року.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судами встановлено, що пунктом 2.1.4.1 кредитного договору зі змінами, внесеними додатковим договором від 15 жовтня 2012 року № 1 передбачено, що повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватися шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у графіку, який є невід`ємною частиною додаткового договору.
ОСОБА_2 зобов`язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 07 серпня 2021 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.
Таким чином, разом із установленням строку дії кредитного договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (додаток № 1), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.
Тобто умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника по поверненню боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку.
Судами встановлено, що дата остаточного повернення кредиту - 07 серпня 2021 року (пункт 2 частини № 1 кредитного договору). 
Чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, а останній платіж боржник повинен був здійснити не пізніше 07 серпня 2021 року, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до позичальника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.
Таким чином, внаслідок вказаних умов договору та у зв`язку з неналежним виконанням цих зобов`язань позичальником ОСОБА_2 позовна давність за вимогами банку, як кредитора, до ОСОБА_1 , як поручителя, оскільки поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу окремо.
Колегія суддів зазначає, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.
Судами встановлено, що із позовом до боржника та поручителя позивач звернувся у квітні 2016 року, а тому змінив строк виконання зобов`язання.
Тобто банк мав право протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Отже про застосування частини четвертої статті 559 ЦК України у разі реалізації кредитором права вимоги дострокового погашення кредиту колегія суддів робить такі висновки:
1) пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом тощо відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання;
2) протягом шести місяців, починаючи від настання строку (у тому числі зміненого) виконання основного зобов`язання, кредитор зобов`язаний пред`явити позов до поручителя.
Зазначене вище узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі                             № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58).
Таким чином, суд апеляційної інстанції повинен був перевірити: чи змінився строк виконання основного зобов`язання (якщо змінився, то коли), коли кредитор пред`явив позов до поручителя та чи припинилась порука за окремими платежами поза строком встановленим частиною четвертою статті 559 ЦК України.
Натомість при новому апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не з`ясував, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для стягнення з                                ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 08 серпня 2006 року ML-301/367/2006 в сумі 434 266,97 грн в солідарному порядку, вказавши на ту обставину, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 02 вересня 2016 року, а тому порука не припинилась, а наявними у справі доказами стягувач довів наявність заборгованості в                                            сумі 434 266,97 грн.
Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки та не звернув увагу на ту обставину, що заборгованість в розмірі 434 266,97 грн була еквівалентна 16 563,66 доларам США станом на 31 березня 2016 року, однак відповідачами було допущено часткове невиконання зобов`язань за періодичними платежами, що є порушенням умов кредитного договору. ОСОБА_1 є поручителем, а тому в силу приписів частини четвертої статті 559 ЦК України до неї застосовуються вимоги щодо шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.
З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував тієї обставини, що починаючи з 2014 року, жодного платежу, у передбаченому графіком погашення розмірі 391,46 долар США на користь позивача не надходило, на рахунок кредитора вносились суми в значно меншому розмірі, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню вся сума боргу в солідарному порядку разом із ОСОБА_2 є помилковим, адже вимога могла бути пред`явлена лише в строки дії поруки за кожним черговим платежем.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційним судом не було враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13 червня                    2018 року у справі № 408/8040/12 де вказано, що ненаведення розрахунків заборгованості в межах строків поруки, в межах шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, є підставою для відмови у задоволенні позову колегія суддів відхиляє, адже рішення апеляційного суду у цій справі переглядалось Великою Палатою Верховного Суду лише в частині  задоволення позовних вимог про стягнення з позичальника грошових коштів, в частині вимог до поручителя предметом касаційного перегляду це рішення не було.
Крім того, колегія суддів зазначає, що скасовуючи постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року Верховний Суд вже вказував, що апеляційний суд не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Крім того, апеляційний суд не з`ясував, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами.
Таким чином судом апеляційної інстанції було допущено порушення частини п`ятої статті 411 ЦПК України де визначено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, проте таких висновків апеляційний суд під час апеляційного перегляду не врахував.
Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, а тому не може ухвалити власне рішення, відтак, прохання касаційної скарги про ухвалення нового рішення не може бути задоволено.
Враховуючи вищенаведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Продовжуючи розгляд справи за вимогами до поручителя, апеляційний суд має, окрім іншого, перевірити правильність відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог до поручителя на підставі частини п`ятої статті 261, частини четвертої статті 267 та частини четвертої статті 559 ЦК України через сплив позовної давності. Для цього апеляційному суду слід, зокрема, урахувати висновки щодо застосування частини четвертої статті                       559 ЦК України у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду (див. постанови від 22 серпня                   2018 року у справі № 2-1169/11 (пункти 60-62), від 10 квітня 2019 року у справі                                 № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункти 76, 82-84),                  від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункти 59, 62-63), від 26 травня                           2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункти 31-36)), а також Верховним Судом України (див. постанови від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня                  2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16,                               від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої, частиною четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Апеляційний суд не дослідив належним чином зібраних доказів, не дав належної оцінки доводам та запереченням щодо обсягу відповідальності поручителя з урахуванням частини четвертої статті 559 ЦК України, не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасних висновків висновків по суті заявлених позовних вимог. 
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                  А. І. Грушицький 
                                                                                                            І. В. Литвиненко
Є. В. Петров 
О. С. Ткачук