ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 лютого 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/14392/19
Головуючий у першій інстанції – Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/165/21

Суд у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,
суддів:                      Бечка Є.М., Шарапової О.Л.,
за участю секретаря Шапко В.М.,

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,

на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2020 року; час, місце ухвалення і дата складання повного його тексту: 26.09.2020, м. Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності сторін і стягти з ОСОБА_2 155453 грн 00 коп., а також відшкодування судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з 14.10.1995 по 06.01.2018 сторони перебували у шлюбі, в період якого, а саме 14.12.2012, відповідачем за спільні кошти сторін придбано спірну квартиру. Після розірвання шлюбу сторони домовилися продати квартиру, а гроші від її продажу поділити порівну між ними. 20.11.2018 ОСОБА_2 за письмовою згодою ОСОБА_1 продала спірну квартиру, проте коштів останньому не передала. Оскільки вказана нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності сторін, то ОСОБА_2 має сплатити ОСОБА_1 половину її вартості.
Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155453 грн 00 коп. і 777 грн 27 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалюючи його, суд І інстанції виходив з того, що після продажу спірної квартири, яка була спільною сумісною власністю сторін, ОСОБА_2 мала сплатити, але не сплатила ОСОБА_1 1/2 частину її продажної ціни; натепер ця квартира не є спільною сумісною власністю сторін як така, що продана ними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи скарги зводяться до такого:
- суд не визначив, які права та обов`язки породжує для ОСОБА_2 факт продажу квартири, власником якої була вона на момент її продажу,
- судом не встановлено підстав виникнення у ОСОБА_2 зобов`язання сплатити ОСОБА_1 155453 грн 00 коп., фактів пред`явлення останнім до ОСОБА_2 яких-небудь претензій майнового характеру, які вона не виконала,
- позивач передчасно звернувся до суду, оскільки строк виконання зобов`язання ще не настав.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає відхиленню.
У справі встановлено таке.
Сторони перебували у шлюбі з 14.10.1995, який розірвано 06.01.2018, що підтверджується копіями нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 31.10.2018 та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.01.2018 (арк. 67, 8).
20.11.2018 ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.12.2012, за 310906 грн 00 коп., що підтверджено копією договору купівлі-продажу від 20.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1331 (арк. 37-39).
Продаж вказаної квартири ОСОБА_2 здійснено зі згоди свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , про що свідчить копія нотаріально посвідченої заяви останнього від 31.10.2018 (арк. 67).
Відповідно до копії звіту про фінансові операції АТ Банк «Міленіум» від 02.01.2019 та його перекладу з польської на українську мову, на рахунок № 08116022020000000368314219, що відкритий на ім`я ОСОБА_4 в цьому товаристві, у вказану дату зараховано кошти у сумі 9000 євро 00 євроцентів (арк. 125-127).
З копії розписки від 26.03.2019 вбачається, що ОСОБА_4 (син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) отримав від ОСОБА_2 кошти від продажу кв. АДРЕСА_1 у сумі 310906 грн 00 коп. (арк. 40).
Копіями квитанцій твбв НОМЕР_2 філії – Чернігівське облуправління АТ Ощадбанк: № 89 від 17.10.2018, № 93 від 17.10.2018, № 17 від 01.11.2018, № 17/КЗ від 01.11.2018, № 18 від 01.11.2018, № 18/КЗ від 01.11.2018, № 19 від 01.11.2018, № 20 від 01.11.2018, № 20/КЗ від 01.11.2018 підтверджуються факти сплати ОСОБА_2 абонплати за спожиті комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 у таких розмірах: 10547 грн 00 коп., 1771 грн 63 коп., 3929 грн 02 коп., 220 грн 00 коп., 2663 грн 72 коп., 918 грн 70 коп., а всього 20050 грн 07 коп., а також комісії банку за прийняття ним оплати комунальних послуг у загальній сумі 94 грн 92 коп. (арк. 121-122).
Всі вищенаведені обставини жодним з учасників справи не заперечуються.
Згідно з копією вимоги від 13.12.2019, ОСОБА_1 вимагав від ОСОБА_2 сплатити йому у семиденний строк 155453 грн 00 коп. – половину вартості проданої нею квартири АДРЕСА_1 (арк. 14). Доказів отримання її ОСОБА_2 суду не надано, але надано факт висилання її останній поштою цінним листом (арк. 11).
У поясненні до суду І інстанції відповідач просила відмовити у задоволенні позову і посилалася, серед іншого, на те, що для продажу квартири, про яку йдеться, нею особистими коштами було погашено заборгованість з абонплати за спожиті комунальні послуги по квартирі (арк. 110-118).
Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, і встановлених у справі обставин доводить суд такого.
Висновок місцевого суду про відмову в задоволенні вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності сторін є законним. Крім того, він в апеляційному порядку не оспорюється.
Квартира АДРЕСА_1 на дату її відчуження ОСОБА_2 перебувала у її й ОСОБА_1 спільній сумісній власності як така, що придбана ними в період шлюбу за їхні спільні кошти.
У справі відсутні допустимі докази, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 розпорядитися на свій розсуд коштами, отриманими нею від продажу зазначеної квартири, та що ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 половину купівельної вартості цієї квартири після її продажу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З наявних у справі доказів інше не випливає. Тож оскільки квартира, про яку йдеться, належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та кожен з них мав право на 1/2 її частку, а отже і на 1/2 частину доходу, отриманого від її продажу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Виходячи з цього припису, апеляційним судом відкидаються доводи ОСОБА_2 про те, що вона передала частину коштів, отриманих від продажу квартири, з усної згоди ОСОБА_1 , їхньому синові ОСОБА_4 у сумі 9000 євро 00 євроцентів, оскільки ОСОБА_2 розпорядилася не тільки належною їй 1/2 частиною вартості цієї квартири, а також і 1/2 її частиною, що належить ОСОБА_1 (без письмової на те згоди останнього). 
Проте відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Інше в контексті спору між сторонами не встановлено ні договором, ні законом. У справі наявні копії квитанцій, що підтверджують витрати ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , на оплату абонплати за спожиті комунальні послуги на загальну суму 20144 грн 99 коп. по квартирі, про яку йдеться. Оскільки вона належала сторонам на праві спільної сумісної власності, то і витрати з її утримання мають нести обидві сторони у рівних частинах. У зв`язку з цим ОСОБА_1 має відшкодувати ОСОБА_2 половину згаданих витрат, тобто 10072 грн 18 коп. (20144 грн 99 коп.: 2 = 10072 грн 50 коп.).
Наведене доводить апеляційний суд висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню половина продажної ціни квартири за мінусом понесених одноособово ОСОБА_2 витрат на її утримання, а саме: 310906 грн 00 коп.: 2 - 10072 грн 18 коп. = 145380 грн 82 коп.
Оскаржуване рішення ухвалене за неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи. Отож воно підлягає зміні шляхом приведення його у відповідність до вищевикладеного.
В порядку ч. 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову і апеляційної скарги:
- з відповідача на користь позивача належить стягти 1102 грн 70 коп. на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи судом І інстанції (1554 грн 53 коп. – витрати по сплаті судового збору (арк. 0) х 93,52% (розмір задоволених позовних вимог) = 1453 грн 80 коп.); з позивача на користь відповідача належить стягти на відшкодування судових витрат 333 грн 60 коп. (5000 грн 00 коп. - гонорар адвоката (арк. 41-43, 45, 46) + 23 грн 00 коп., + 59 грн 60 коп. + 65 грн 60 коп. – поштові витрати (арк. 48, 97, 142) х 6,48% (розмір відхилених позовних вимог) = 333 грн 60 коп.; шляхом взаємозаліку остаточно з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування судових витрат у зв`язку з розглядом справи судом І інстанції в сумі 1120 грн 57 коп. (1454 грн 17 коп. - 333 грн 60 коп. = 1120 грн 57 коп.).
З приводу витрат позивача на правову допомогу адвоката суд зазначає таке.
13.12.2019 між адвокатом Антоненко Л.А. та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір про надання юридичної допомоги. Відповідно до його п. 4.1, вартість юридичних послуг згідно з цим договором визначається за домовленістю сторін відповідно до калькуляції та акту виконаних робіт за договором (копія цього договору на арк. 9). 
У акті виконаних робіт і їх детальному описі, що датовані 15.09.2020, адвокат Антоненко Л.А. та Козлов Д.В. підтверджують, що адвокат Антоненко Л.А. надала ОСОБА_1 правову допомогу, а саме: консультація, ознайомлення з документами – 1000 грн 00 коп., оформлення адвокатського запиту і вимоги – 1000 грн 00 коп., правовий аналіз дій ОСОБА_1 , підготовка процесуальних документів, оформлення позовної заяви й подання її до суду – 2000 грн 00 коп., підготовка до участі у судовому засіданні – 1000 грн 00 коп., участь у судових засіданнях – 1000 грн 00 коп. (148, 149).
Згідно з квитанцією від 15.09.2020, ОСОБА_1 сплачено адвокату Антоненко Л.А. за надання правової допомоги 6000 грн 00 коп. (арк. 147).
Відповідно до пп. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються та встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Іншого щодо визначення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу чинне процесуальне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не передбачає.
У статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що договір про надання тих видів правової допомоги, які ОСОБА_1 надано адвокатом Антоненко Л.А. у цій справі, укладається в письмовій формі та що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За нормами ст. 30 цього ж Закону, у такому договорі визначаються порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.
З наведеного випливає, що для відшкодування витрат на правову допомогу в договорі про її надання слід зазначити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Проте в договорі про надання правової допомоги від 13.12.2019 адвокатом Антоненко Л.А. та Козловим Д.В. таке не обумовлювалося.
Складені 15.09.2020 адвокатом Антоненко Л.А. та ОСОБА_1 акт виконаних робіт і їх детальний опис за своєю юридичною природою не є самостійними юридичними документами і ними не може бути замінено належно оформлений договір про надання послуг між замовником та виконавцем, в тому числі й договір про надання правової допомоги.
Виходячи з вищезазначеного, апеляційний суд позбавлений можливості відшкодувати ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу, надану адвокатом Антоненко Л.А. за договором про надання правничої допомоги від 13.12.2019;
- з позивача на користь відповідача належить стягти 156 грн 97 коп. на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи судом ІІ інстанції (2331 грн 80 коп. – витрати по сплаті судового збору і 25 грн 00 коп. комісія банка (арк. 177) + 65 грн 60 коп. – поштові витрати (арк. 169) х 6,48% (розмір відхилених позовних вимог) = 156 грн 97 коп.).
Тож оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом приведення його у відповідність до вищевикладеного.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 374, 376 ч. 4, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2020 року змінити в частині задоволених вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 145380 (сто сорок п`ять тисяч триста вісімдесят) грн 82 коп. на відшкодування вартості його частки у відчуженій квартирі, 1120 (одну тисячу сто двадцять) грн 57 коп. на відшкодування судових витрат, а всього 146501 (сто сорок шість тисяч п`ятсот одну) грн. 39 коп.
Стягти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судових у сумі 156 (сто п`ятдесят шість) грн 97 коп.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                        Судді: